Ейджи Йошикава
Тайко

Превод от английски: Георги Парпулов, 1995

chitanka.info

Хералдика

Семейни гербове на самурайските родове в „Тайко“

Тойотоми Хидейоши, Тайко

Ода Нобунага, господар на областта Овари

Токугава Иеясу, господар на областта Микава

Акечи Мицухиде, господар на областта Тамба

Шибата Кацуие, господар на областта Ечидзен

Сайто Досан, господар на областта Мино

Такеда Шинген, господар на областта Кай

Имагава Йошимото, господар на областта Суруга

Асаи Нагамаса, господар на областта Оми

Мори Терумото, господар на западните области

Измерване на времето в средновековна Япония

Традиционното японско деление на денонощието

Дати

Лунна: Първи ден от първия месец на петата година на Темон.

Слънчева: Вторият ден на месец февруари. 1536 г.

Датите в „Тайко“ следват традиционния японски лунен календар. Дванадесетте лунни месеца с по двадесет и девет или тридесет дни нямат имена, а се означават с числата от едно до дванадесет. Тъй като лунната година има 353 дни, с дванадесет по-малко от слънчевата, понякога се прибавя и тринадесети месец. Няма лесен начин за превръщане на дата от лунния календар в нейното съответствие от слънчевия, но като относителна отправна точка може да се приеме, че Първият месец на лунната година е февруари от слънчевия календар.

Към читателя

Към средата на шестнадесети век, когато шогунатът на рода Ашикага се разпада, Япония се превръща в подобие на огромно бойно поле. Военните предводители си съперничат в борбата за власт, а сред тях, като комети, пресичащи нощното небе, се открояват три големи фигури. Тези трима, в еднаква степен устремени да завладеят и обединят Япония, са удивително различни по характер: Нобунага — припрян, решителен и жесток; Хидейоши — потаен, прикрит и трудно разгадаем; Иеясу — спокоен, търпелив и пресметлив. Техните толкова противоположни възгледи за живота са били увековечени от японците в един стих, познат на всеки ученик:

А ако птицата не поиска да пее?

Нобунага отвърна: „Убийте я!“

Хидейоши отвърна: „Накарайте я да поиска.“

Иеясу отвърна: „Почакайте.“

Тази книга, „Тайко“ (титлата, с която Хидейоши все още е известен в Япония), разказва историята на човека, който накарал птицата да поиска да пее.

Книга първа
пета година на Темон
1536 г.

Действащи лица и местности

Хийоши, детското име на Тойотоми Хидейоши, тайко

Офуку, осиновен син на Сутеджиро

Онака, майката на Хийоши

Оцуми, сестра на Хийоши

Киношита Яемон, баща на Хийоши

Чикуами, вторият баща на Хийоши

Като Данджо, чичо на Хийоши

Ватанабе Тендзо, водач на отряд самураи без покровител

Сутеджиро, търговец на съдове

Хачисука Короку, глава на рода Хачисука

Сайто Досан, господар на Мино

Сайто Йошитацу, син на Досан

Акечи Мицухиде, служител на рода Сайто

Мацушита Кахей, служител на рода Имагава

Ода Нобунага, господар на Овари

Киношита Токичиро, името, дадено на Хийоши, когато става самурай

Шибата Кацуие, глава на рода Шибата и старши служител на рода Ода

Хаяши Садо, старши служител на рода Ода

Овари, родната област на Тойотоми Хидейоши, владение на рода Ода

Кийосу, столица на Овари

Мино, областта на рода Сайто

Инабаяма, столица на Мино

Суруга, областта на рода Имагава

„Маймуна! Маймуна!“

— Пчелата е моя!

— Моя е!

— Лъжец!

Седем-осем малки момчета профучаха като вихрушка през полето, като махаха напред-назад с пръчки между жълтите цветове на хряна и снежнобелите репици в търсене на диви пчели, които наричаха корейки, с техните пълни с мед торбички. Синът на Яемон, Хийоши, бе шестгодишен, но сбръчканото му лице приличаше на маринована слива. Беше по-дребен от другите момчета, но станеше ли дума за бели и пакости, никое от селските деца не можеше да се мери с него.

— Глупак! — викна той, съборен на земята от едно по-едро момче, с което се бяха сбутали заради една пчела. Преди да се е изправил на крака, друг стъпи отгоре му. Хийоши го дръпна за глезена и го събори.

— Пчелата е на този, който я е уловил! Хванеш ли я, твоя е! — и той ловко скочи на нозе и я сграбчи във въздуха. — Яу! Тази си е моя!

Стиснал пчелата, Хийоши направи още десет крачки, преди да разтвори шепа. После откъсна главичката и крилата и я пусна в устата си. Стомахчето на пчелата беше торбичка, пълна със сладък мед. За тези деца, никога не вкусвали захар, нещо толкова сладко изглеждаше като истинско чудо. С притворени очи Хийоши остави меда да се стече в гърлото му и примлясна с устни. Останалите деца гледаха и устата им се пълнеха със слюнка.

— Маймуна! — провикна се едно едро момче по прякор Нио — единственото, което Хийоши не можеше да надвие. Другите, като знаеха това, го последваха.

— Павиан!

— Маймуна!

— Маймуна, маймуна, маймуна! — завикаха те в един глас. Дори и най-дребното момче, Офуку, се присъедини. Казваха, че е на осем, но не беше много по-едър от шестгодишния Хийоши. Имаше обаче много по-добър вид — цветът на кожата му беше светъл, а формата на очите и носа — съвсем правилна. Офуку бе дете на богат селянин и единствен носеше копринено кимоно. Същинското му име навярно бе нещо подобно на Фукутаро или Фукумацу, но го бяха съкратили и прибавили отпред буквата „о“, по подражание на често срещания при синовете на богати семейства обичай.

— И ти ли трябваше да го кажеш? — втренчи се ядно Хийоши в Офуку. Не го беше грижа дали другите момчета му викат маймуна, но с Офуку бе по-иначе. — Да не си забравил, че аз съм този, дето винаги те защитава, медузо безгръбначна?

При това напомняне Офуку нямаше какво да отвърне. Той загуби смелост и почна да си гризе ноктите. Макар и дете, това, че бе наречен неблагодарник, го засегна много повече от „безгръбначна медуза“. Другите отместиха поглед — облак жълт прах на долния край на полето отвлече вниманието им от медоносните пчели.

— Вижте, войници! — провикна се едно от момчетата.

— Самураи! — додаде друго. — Връщат се от сражение.

Децата замахаха и запляскаха с ръце.

Господарят на Овари, Ода Нобухиде, беше яростен враг на своя съсед Имагава Йошимото и това обстоятелство водеше до непрестанни сблъсъци по общата им граница. Първата година отрядите на Имагава бяха прекосили чертата, опожарили села и унищожили реколтата. Тези на Ода излязоха от крепостите Нагоя и Кийосу, разбиха противниците и ги изклаха до един. През следващата зима хората нямаха нито храна, нито подслон, но не роптаеха против господаря си. Щом имаше глад, гладуваха; щом имаше студ, студуваха. Всъщност, противно на очакванията на Йошимото, тези несгоди само засилиха тяхната неприязън към него.

Децата виждаха и слушаха такива неща, откакто се бяха родили. Видеха ли войниците на господаря, все едно, че виждаха себе си. Това беше в кръвта им и нищо не ги въодушевяваше повече от гледката на въоръжени мъже.

— Да идем да видим!

Момчетата се спуснаха тичешком към войниците. Останаха само Офуку и Хийоши, загледани ядно един в друг. Плашливият Офуку искаше да побегне с другите, но погледът на Хийоши сякаш го задържа на място.

— Извинявай.

Офуку колебливо се приближи до Хийоши и сложи ръка на рамото му.

— Съжалявам, чу ли?

Хийоши ядовито се дръпна, но като видя, че Офуку е на път да се разплаче, омекна.

— Понеже се лепна за другите и почна да говориш така за мене — укори го той. — Те като ти се присмиват, винаги те наричат с лоши имена от рода на „китайче“. А аз някога подигравал ли съм ти се?

— Не.

— Винаги съм казвал — дори и едно китайче, ако е от нашата банда, е един от нас. Нали така?

— Да — Офуку избърса очи.

Калта се смеси със сълзите и направи петънца около очите му.

— Глупчо! Понеже плачеш, затова ти викат „китайче“. Хайде, ела да видим войниците. Ако не побързаме, ще са си отишли — Хийоши хвана Офуку за ръка и побягна след другите.

През праха се съзираха очертанията на коне и бойни знамена. Бяха около двадесет конни самураи и двеста пешаци. На края се влачеше пъстра дружина от оръженосци, понесли пики, копия и лъкове. Отрядът пресече долината Инаба по пътя за Ацута и се закатери по високия бряг на река Шонай. Децата изпревариха конете и заподскачаха нагоре по склона. Хийоши, Офуку, Нио и останалите сополиви момчета с блеснали очи закъсаха рози, теменужки и други диви цветя и почнаха да ти хвърлят във въздуха, като викаха с пълен глас „Хачиман, Хачиман!“ (името на бога на войната) и „Победа за смелите ни и славни воини!“. Където и да срещнеха войници, в селото или по пътя, децата незабавно подемаха този вик.

Военачалникът, конните самураи и вървящите с усилие прости войници мълчаха. Силните им лица напомняха маски. Нито предупреждаваха децата да не се приближават много до конете, нито ги удостояваха с нещо повече от лека усмивка. Изглежда, този отряд бе част от войската, която се оттегляше от Микава. По всичко личеше, че битката е била сурова. Конете и войниците имаха изтощен вид. Покритите с кръв ранени тежко висяха на раменете на другарите си. Засъхнала кръв, черна като лак, лъщеше по броните и дръжките на копията. Потните лица бяха така полепнали с прах, че се виждаше само блясъкът на очите.

— Дайте на конете да пият — заповяда един от офицерите. Качените по седлата самураи предадоха на висок глас заповедта до последните редици. Последва заповед за почивка. Конниците слязоха на земята, а пешаците замряха по местата си. С въздишка на облекчение те мълчаливо се свлякоха върху тревата.

На отсрещния бряг на реката, крепостта Кийосу изглеждаше съвсем малка. Един от самураите бе по-малкият брат на Ода Нобухиде, Йосабуро. Седнал на малко столче, заобиколен от половин дузина умълчани слуги, той впери поглед в небето.

Мъжете се заеха да превързват ранените си крайници. По бледността на лицата им личеше какво поражение са претърпели. За децата това остана незабелязано. Видеха ли кръв, те самите се превръщаха на окъпани в кръв герои; зърнеха ли блясъка на копия и мечове, вече бяха убедени, че врагът е смазан и начаса се изпълваха с гордост и вълнение.

— Хачиман! Хачиман! Победа!

Щом конете се напиха с вода, децата с възгласи обсипаха и тях с цветя.

Един застанал до коня си самурай забеляза Хийоши и подвикна:

— Хей, сина на Яемон! Как е майка ти?

— Кой, аз ли?

Хийоши отиде при мъжа и вдигна изпоцапаното си лице право към него. Онзи кимна и сложи ръка върху потната глава на момчето. Самураят бе на не повече от двадесет години. При мисълта, че този човек иде направо от битка и като усещаше тежестта на желязната му ръкавица върху главата си, Хийоши цял се изпълни с тържествено чувство.

„Дали семейството ми наистина се познава с такъв самурай?“, зачуди се той. Приятелите му се бяха наредили наблизо и го гледаха — личеше си колко горд се чувства.

— Ти си Хийоши, нали?

— Да.

— Хубаво име. Да, хубаво име.

Младият самурай потупа за последен път Хийоши по главата, после затегна колана на кожените си доспехи, без да престава да се вглежда в лицето на момчето. Нещо го накара да се засмее.

Хийоши бързо се сприятеляваше, дори и с възрастни. Докосването на един непознат, при това — воин, накара големите му очи да заблестят от гордост. Той бързо си възвърна обичайната приказливост.

— Обаче никой не ми вика Хийоши, да ви кажа. Само татко и майка ми казват така.

— Заради вида ти, предполагам.

— Маймунски?

— Е, добре е, че сам го знаеш.

— Всички ми казват така.

— Ха-ха! — самураят имаше силен глас и също толкова гръмък смях. Останалите мъже се присъединиха към него, докато Хийоши, който се опитваше да си придаде отегчен вид, извади от ризата си едно стръкче овес и се зае да го дъвче. Сокът от сламката имаше мирис на трева и сладък вкус.

Небрежно изплю издъвканото стръкче.

— На колко си години?

— Шест.

— Наистина ли?

— А вие откъде сте, господине?

— Аз познавам добре майка ти.

— А?

— Нейната сестра често идва у дома. Като се прибереш, предай й поздрави от мене. Кажи й, че Като Данджо й праща много здраве.

Щом почивката свърши, войниците и конете отново се подредиха и прекосиха плитчините на Шонай. Докато бързо възсядаше коня си, Данджо отново погледна назад. Въоръжен с меч и доспехи, той излъчваше благородство и сила.

— Кажи й, че като свършим да се бием, ще се отбия при Яемон — и Данджо с вик пришпори коня си и навлезе в плиткото, за да догони редицата. Мътната вода се плискаше в нозете на животното.

Хийоши, който все още усещаше вкуса на овесения сок в устата си, като в унес впери поглед подире му.

Всяко поредно ходене до килера силно разстройваше майката на Хийоши. Отиде да донесе туршия, жито и дърва за огъня и както винаги, това й напомни, че запасите често се изчерпват. При мисълта за бъдещето буца засядаше в гърлото й. Имаше само двете си деца — шестгодишния Хийоши и деветгодишната му сестра Оцуми и разбира се, нито един от двамата не беше достатъчно голям за същинска работа. Мъжът й, ранен по време на война, не го биваше за друго, освен да седи край огнището и да се взира втренчено в празното под окачения чайник, дори и през лятото, когато не палеха огъня.

„Тези неща… по-добре да ги изгоря“, помисли си тя.

На стената на килера беше подпряно копие с черна дъбова дръжка, а над него висяха пешашки шлем и нещо, прилично на част от стари доспехи. По времето, когато мъжът й отиде в бой, това снаряжение бе най-доброто, което имаше. Сега бе покрито със сажди и също като него — безполезно. Всеки път щом го погледнеше, не усещаше нищо, освен отвращение. При мисълта за война я полазваха тръпки.

„Каквото и да казва мъжът ми, Хийоши няма да стане самурай“, помисли си тя.

По времето, когато се омъжи за Киношита Яемон, смяташе за най-добре да има самурай за съпруг. Нейният род, Гокисо, макар и малък, беше самурайски и ако и Яемон да бе само пешак, той служеше на Ода Нобухиде. Щом станаха мъж и жена и се заклеха за в бъдеще да „спечелят сто крини ориз“, бойното снаряжение стана символ на надеждите им и нещо по-важно от предметите за домакинството, които тя бе желала. Нямаше спор, че с него бяха свързани щастливи спомени от семейния й живот, ала контрастът между тези младежки мечти и настоящето бе повече от очевиден. Това беше като проклятие, което гризеше сърцето й. Осакатиха мъжа й, преди да се отличи в сражение. Понеже бе прост пехотинец, той беше принуден да напусне службата при господаря си. През първите шест месеца му бе трудно да изкарва прехраната си и най-сетне бе станал земеделец. Сега не беше способен да върши дори това.

Жена му пое нещата в свои ръце. Като вземаше със себе си двете деца, съпругата на Яемон береше черничеви листа, ореше ниви, вършееше овес и така през всичките тези години бе успяла да устои на бедността. А в бъдеще? Пред въпроса дали слабите й ръце ще издържат, нейното сърце се изпълваше със студ и мрак, досущ като празния килер. Най-сетне сложи храната за вечеря — овес и няколко глави сушена ряпа — в една бамбукова кошница и излезе от помещението. Още нямаше тридесет, но раждането на Хийоши не беше леко и оттогава кожата й имаше бледия цвят на незряла праскова.

— Мамо — гласът бе на Хийоши.

Той излезе иззад ъгъла на къщата, като се оглеждаше за нея. В живота си имаше една светла надежда — да отгледа Хийоши и да направи от него такъв син и наследник, който ще може да отрасне бързо и всеки ден да дарява съпруга й поне с малко саке. При тази мисъл й ставаше по-добре.

— Тук съм, Хийоши.

Момчето се завтече натам, откъдето идеше гласът на майка му и я хвана за ръката, с която държеше кошницата.

— Днес на брега срещнах един човек, който те познава.

— Кого?

— Един самурай. Като еди-кой си. Каза, че те познавал и ти прати поздрави. Потупа ме по главата и ме пита разни неща.

— Трябва да е бил Като Данджо.

— Беше с цяла дружина войници. Тъкмо се връщаха от битка. И яздеше добър кон! Кой е това?

— Ами, Данджо живее близо до храма Комьоджи.

— И?

— Сгоден е за по-малката ми сестра.

— Сгоден?

— Ама си любопитен!

— Ами не разбирам.

— Ще се женят.

— Какво? Искаш да кажеш, че ще бъде мъж на по-малката сестра на майка ми? — Хийоши се засмя с доволен вид.

Ако и да беше нейно собствено дете, щом видя зъбатата му, малко нагла усмивка, майка му наум го нарече недорасъл малък негодник.

— Мамо, в килера има една ей толкова голяма сабя, нали?

— Има. На тебе за какво ти е?

— Няма ли да ми я дадеш? Съвсем е изтъпяла, пък и татко вече не я носи.

— Пак ли на война ще си играете?

— Може, нали?

— В никакъв случай!

— А защо?

— Какво ще стане, ако един земеделски син навикне да носи сабя?

— Ами аз един ден ще стана самурай — и той тупна с крак като разглезено дете, решил, че с това въпросът е разрешен.

Майка му се втренчи в него и очите й се наляха със сълзи.

— Глупчо! — скара му се тя.

После непохватно изтри очи и го поведе за ръка надолу.

— Я по-добре се опитай да помогнеш на сестра си малко и извади вода от кладенеца — и като го влачеше насила, тя стигна до къщата.

— Не, не!

Хийоши се противеше, викаше и заравяше пети в праха.

— Не! Мразя те! Ти си глупава! Не!

Майка му продължаваше да го дърпа решително. Тъкмо в този момент през запречения с бамбук прозорец до тях достигна, заедно с дим от огнището, шумът на кашлица. Щом дочу гласа на баща си, Хийоши се попрегърби и млъкна. Яемон бе само на четиридесет, но, обречен да прекара дните си като инвалид, беше добил дрезгавия, кашлящ глас на човек, минал петдесетте.

— Ще кажа на баща ти, че не ме слушаш — закани се майка му и го пусна. Той скри лицето си в ръце, заплака без глас и почна да трие очи.

Майката погледна този така своенравен малчуган и се запита какво ли ще излезе от него.

— Онака! Защо пак викаш на Хийоши? Не ти прилича. Може ли да се караш така със собственото си дете и да крещиш? — попита през прозореца Яемон с пискливия глас на болен.

— Тогава ти трябва да му се скараш — рече с укор Онака.

Яемон се засмя.

— Защо? Понеже иска да си играе със старата сабя?

— Да.

— Че той само си играе.

— А не трябва да го прави.

— Момче е и при това ми е син. Толкова лошо ли е това? Дай му сабята!

Онака погледна учудено към прозореца и разочаровано прехапа устни.

„Спечелих!“ Хийоши тържествуващ се радваше на победата си, но това продължи само миг. Щом видя потеклите по бледите бузи на майка му сълзи, неговата радост изстина.

— Ох, престани да плачеш! Вече не искам сабята. Ще ида да помогна на кака.

Той се затърча към кухнята, където сестра му, наведена над глинената пещ, духаше в нея през бамбуково стъбло и се опитваше да съживи загасналия огън.

Хийоши нахълта с думите:

— Хей, да донеса ли вода?

— Не, благодаря — отвърна Оцуми и го изгледа с плаха изненада. Зачудена какво ли е намислил, тя поклати глава.

Хийоши вдигна похлупака на голямата стомна за вода и надзърна вътре.

— Вече е пълна. Да намачкам ли варения фасул?

— Не! Недей ми се пречка!

— Пречкам ли? Искам само да ти помогна. Дай да направя нещо за теб. Да донеса ли туршия?

— Не отиде ли майка да вземе преди малко?

— А тогава аз какво да направя?

— Стига само да бъдеш послушен и мама ще остане доволна от това.

— Ами сега не съм ли послушен? Има ли огън в пещта? Дай да ти го запаля. Дръпни се.

— Сама ще се справя!

— Само се дръпни малко…

— Виж какво направи! Изгаси го!

— Лъжеш! Ти го изгаси!

— Не съм!

— Кресла!

Хийоши, ядосан на дървото, което не искаше да се запали, плесна сестра си по бузата. Оцуми заплака силно и се оплака на баща си. И тъй като стаята беше близо, много скоро бащиният глас прокънтя в ушите на Хийоши.

— Недей удря сестра си! Един мъж не бива никога да удря жена. Хийоши, я ела веднага тук!

Зад паравана Хийоши тежко преглъщаше и се взираше укор в Оцуми. Майката влезе и застана на прага, озадачена, че това се повтаря за кой ли път.

Яемон всяваше страх повече от всички други бащи. Хийоши веднага му се подчини. Той седна изпънат и вдигна очи към баща си.

Киношита Яемон седеше пред огнището. Зад гърба му стоеше патерицата, на която се подпираше, за да ходи. Без нея не можеше да стигне никъде, дори до клозета. До лакътя му бе дървената кутия за предене на коноп, която при добро желание използуваше. Макар и сакат, можеше да припечели малко пари в повече за семейството.

— Хийоши.

— Да, господине?

— Недей да ядосваш майка си.

— Добре.

— И не се карай със сестра си. Помисли си как изглеждаш отстрани. Как трябва да се държи един мъж и как да се отнася към жените, които имат нужда да бъдат защитавани?

— Ами, аз… аз не исках…

— Млък! И аз имам уши. Знам къде си и какви ги вършиш, макар никога да не излизам от тази стая.

Хийоши потрепери. Той вярваше на думите на баща си.

Въпреки всичко, Яемон не можеше да потисне своята привързаност към единствения си син. Никога не би могъл да си върне ръката и крака, но вярваше, че чрез това дете кръвта му ще продължи да тече още сто години. Отново погледна Хийоши и настроението му се промени. Бащата би трябвало най-добре да може да съди за сина си, но дори и в мигове на най-голям оптимизъм Яемон не виждаше как този сополив малък немирник с чудат вид би се издигнал по-горе от родителите си и измил срама от тяхното име. И все пак, Хийоши беше неговият единствен син и Яемон му възлагаше почти неосъществими надежди.

— Сабята е в килера. Искаш ли я, Хийоши?

— Ами… — и Хийоши поклати глава.

— Не я ли искаш?

— Искам я, но…

— Защо тогава не го кажеш?

— Мама каза — в никакъв случай.

— Понеже жените ненавиждат саби. Почакай.

Той взе патерицата и с куцане влезе в другата стая. За разлика от тези на бедните селяни, къщата им имаше няколко на брой помещения. Някога в нея бяха живели роднини на майката на Хийоши. Яемон имаше малко роднини, но семейството на жена му се знаеше в околността.

Хийоши не чу очакваното мъмрене, но все пак усещаше неудобство. Яемон се върна с къса, увита в платно сабя. Не беше онази, която събираше ръжда в килера.

— Това е за тебе, Хийоши. Носи я, когато поискаш.

— Моя? Наистина ли?

— Но като се вземе пред вид колко си малък, по-добре ще е да не я носиш пред други хора. Направиш ли го, ще ти се смеят. Побързай да пораснеш достатъчно, та да можеш да я носиш, без да ти се присмиват. Ще го направиш ли заради мен? Дядо ти е поръчал да направят тази сабя…

След малко Яемон продължи. Погледът му бе натежал и говореше бавно.

— Дядо ти беше земеделец. Когато се опита да се издигне в живота и да направи нещо от себе си, накара един майстор на саби да направи това тук за него. Ние, Киношита, сме имали някога запис на родословното си дърво, но той изгорял в един пожар. А много преди дядо ти да успее да постигне нещо, беше убит. Бурни времена бяха и много хора ги сполетя същата съдба.

В съседната стая гореше лампа, но на тях им светеше пламъкът от огнището. Докато слушаше баща си, Хийоши се вглеждаше в алените езици. Разбираше ли го синът му или не, Яемон усещаше, че не може да говори за такива неща пред жена си или дъщеря им.

— Ако още го имаше родословното дърво на Киношита, щях да мога да ти разкажа за твоите прадеди, но то е станало на пепел. Има обаче живо родословно дърво и то ти е било предадено. Ето го — и Яемон поглади сините вени на китката си.

Кръв.

На това искаше да го научи. Хийоши кимна, после стисна своята китка. И в неговото собствено тяло имаше такива кръвоносни съдове. Няма съмнение! Няма родословие, по-живо от това пред него.

— Не знам кои са предците ни преди времето на дядо ти, но съм сигурен, че някои от тях са били големи хора. Били са, предполагам, самураи или може би — учени. Кръвта на тези мъже продължава да тече и ти е била предадена от мене.

— Да — кимна отново Хийоши.

— Аз, обаче, не съм голям мъж. Свърших просто като сакат човек. Ето защо, Хийоши, ти трябва да станеш прочут!

— Татко — рече Хийоши с широко разтворени очи, — какъв трябва да стана, за да бъда прочут?

— Всичко може да постигне човек. Най-малкото, ако станеш един храбър войн и носиш този скъп спомен от дядо ти, ще мога да умра без съжаление.

Хийоши не каза нищо и доби объркан вид. Неуверен в себе си, той избягваше втренчения поглед на бащата.

„Ами разбира се, та той е дете“, помисли си Яемон, като забеляза недостойната реакция на сина си. Може би всичко се корени в крайна сметка не в кръвта, а в средата. И мъка заля сърцето му.

Майката вече бе приготвила вечерята и мълчаливо чакаше в ъгъла съпругът й да свърши да говори. Смяташе тъкмо обратното на него. Мисълта, че Яемон ще подтикне детето да стане самурай й бе омразна и тя мълчаливо се молеше за бъдещето на Хийоши. Толкова е неразумно да се говори така на едно дете. Искаше й се да се намеси: „Хийоши, баща ти казва всичко това от огорчение. Ще сгрешиш, ако тръгнеш по същия път като него. И да си глупав, бъди си, но, моля те, стани земеделец, дори да имаш само едно малко парче земя.“ А на глас каза:

— Хайде да ядем. Хийоши и Оцуми, елате малко по-близо до огнището.

Като започна от бащата, тя подаде на всеки клечки за хранене и паница.

Беше обичайното им ядене — рядка овесена чорба. При все това, всеки път, щом го погледнеше, Яемон се усещаше още по-тъжен — беше баща, който не може да посрещне нуждите на жената и децата си. Хийоши и Оцуми с почервенели бузи и носове вдигнаха паниците и ометоха с наслада храната, без ни най-малко да я сметнат за бедняшка. За тях богатството се простираше дотук.

— Имаме онзи варен боб от грънчаря в Шинкава, и сушени зеленчуци и сухи фъстъци в килера, така че Оцуми и Хийоши трябва добре да се нахранят — каза Онака с желанието да успокои съпруга си за благосъстоянието на семейството. Самата тя не хвана клечките преди децата й да са се наситили и баща им да е приключил с яденето. Легнаха си веднага след вечеря. Същото правеха почти във всяка друга къща. След залез-слънце в Накамура не светеха лампи.

С падането на мрака из полята и по пътищата можеше да се чуе шум от нозе, шум от близки сражения. Ронини, бежанци и вестоносци с тайни поръчения — всички те обичаха да пътуват през нощта.

Хийоши често сънуваше кошмари. Дали в мъртвилото на нощта чуваше или борбата за господство над тази земя се вселяваше в сънищата му? Тази нощ той срита лежащата до него на рогозката Оцуми и щом тя извика изненадано, кресна:

— Хачиман! Хачиман! Хачиман!

Скочи от рогозката и веднага отвори широко очи. После, макар и майка му да го успокои, дълго още остана полубуден и напрегнат.

— Има треска. Изгори малко прах от мокса на бузата му — посъветва я Яемон.

— Не трябваше да му показваш онази сабя и да му разказваш истории за прадедите — беше отговорът.

На следващата година в дома настъпи голяма промяна — Яемон се разболя и почина. Хийоши не плака при вида на лицето на мъртвия си баща и на погребението весело подскачаше наоколо.

През есента на осмата година от раждането му в къщата отново дойдоха тълпи от гости. Цяла нощ правиха оризови питки, пиха саке и пяха. Един от роднините каза на Хийоши:

— Младоженецът ще ти стане нов баща. Преди той бе приятел на Яемон и също служеше на рода Ода. Казва се Чикуами. Трябва да му бъдеш добър син.

Докато ядеше оризовата си питка, Хийоши влезе да надникне вътре. Майка му бе изрисувала лицето си и изглеждаше необичайно хубава. Беше свела очи надолу, а до нея стоеше по-стар непознат мъж. Гледката зарадва Хийоши.

— Хачиман! Хачиман! Хвърляйте цветя! — завика той и тази вечер бе по-весел от всички.

Отново дойде лято. Зърното изкласи. Всеки ден Хийоши и другите селски деца плуваха голи в реката, после ловяха и ядяха червените полски жабки. Месото им бе дори по-вкусно от меда на пчелите-корейки. Майката на Хийоши му бе казала, че жабите лекуват детски недъзи и оттогава те бяха станали негово любимо ястие.

Като че всеки път, щом идеше да играе, Чикуами тръгваше да го търси.

— Маймунке, маймунке! — викаше новият му баща.

А той работеше упорито. За по-малко от година оправи положението на семейството и гладните дни отминаха. Ако Хийоши си беше в къщи, от сутрин до вечер винаги му намираха работа за вършене. Станеше ли мързелив или непослушен, големите ръце на Чикуами скоро влизаха в действие. Момчето мразеше това повече от всичко. Не се противеше на работата, но се стараеше дори за миг да не привлича погледа на втория си баща. Всеки ден без изключение Чикуами лягаше за следобеден сън. При първа възможност Хийоши се измъкваше от дома. Не след дълго обаче онзи идваше да го прибере с викове:

— Маймунке! Къде ни се дяна маймунката?

Щом новият му баща дойдеше да го търси, Хийоши начаса оставяше с каквото се бе заел и се шмугваше между овесените стъбла. Накрая Чикуами се уморяваше да го търси и тръгваше да се връща. Тогава момчето се измъкваше навън и надаваше победен вик. Никога не му идваше наум, че щом се върне вечерта у дома, ще го оставят без вечеря и ще го накажат. Играта така го увличаше, че съвсем се забравяше.

Днес Чикуами нервно крачеше през овеса и погледът му се стрелкаше насам-натам.

— Къде ли е този малък пакостник?

Хийоши бежешком се изкатери по склона до реката.

Щом баща му стигна дотам, завари само застаналия наблизо Офуку. Той единствен носеше дрехи през лятото и нито плуваше, нито ядеше от червените жаби.

— А, ти не си ли момчето на грънчаря? Знаеш ли къде се е скрила нашата маймунка? — попита го Чикуами.

— Не — отвърна Офуку с неколкократно поклащане на главата.

Чикуами му се закани.

— Излъжеш ли ме, ще ида у вас и ще кажа на баща ти.

Страхливият Офуку пребледня.

— Крие се ей в онази лодка — и той посочи малкия съд, изтеглен на речния бряг.

Щом баща му се затича натам, Хийоши бързо изскокна навън, досущ на някой немирен речен дух.

С един скок Чикуами го стигна и го повали. При падането Хийоши удари устата си в един камък и между зъбите му потече кръв.

— Ох, боли!

— Заслужаваш си го!

— Извинявай!

След като шляпна момчето два-три пъти, Чикуами го вдигна с една ръка и се забърза към къщи. Макар да го наричаше „маймунка“, той нямаше лоши чувства към него. Понеже бързаше да се пребори с бедността на семейството, смяташе, че трябва да бъде строг с всеки, а освен това искаше, дори ако се наложи и насила, да изправи характера на Хийоши.

— Вече си на девет години, малък мързеливецо — скара му се той.

Едва влезли отново в къщи, сграбчи момчето за ръката и го удари още няколко пъти с юмрук. Майката се опита да го спре.

— Не бъди толкоз снизходителна с него — сопна й се той.

Щом тя почна да плаче, той удари на Хийоши още един пердах.

— За какво плачеш? Бия този немирен маймуняк, понеже смятам, че ще му е от полза. Само бели прави!

Отпърво, при всеки бой Хийоши покриваше главата си с ръце и молеше за прошка. Сега само плачеше непрестанно, почти като в унес и сипеше обиди.

— Защо? Кажи ми защо? Дойде кой знае откъде, правиш се, че си ми истински баща и се фукаш. Обаче… моят истински татко…

— Как можеш да говориш така! — майка му пребледня, пое си дълбоко дъх и запуши с ръка устата си.

Гневът на Чикуами се удвои.

— Мързелува, че и умник ще ми се пише! — и той затвори Хийоши в килера и нареди на Онака да не му дава нищо за ядене тази вечер.

До смрачаване писъците на момчето се носеха от стаята.

— Пуснете ме да изляза! Глупак! Дръвник! Глухи ли сте? Не ме ли пуснете, ще запаля къщата!

Продължи да вика с глас като на виещо куче, но към полунощ съвсем отпадна и заспа. И тогава чу някой съвсем наблизо да го вика по име:

— Хийоши, Хийоши.

Сънуваше умрелия си баща. В просъница му извика:

— Татко!

После осъзна, че силуетът пред него е този на майка му. Беше се измъкнала тайно от къщи да му донесе нещо за ядене.

— Изяж това и се успокой. На сутринта ще помоля баща ти да ти прости.

Той поклати глава и се хвана за дрехите й.

— Лъжеш. Той не ми е баща. Моят баща нали умря?

— Но защо говориш така сега? Не бъди неразумен. Все ти казвам да бъдеш добър син на баща си.

Сякаш нещо я преряза на две. Хийоши обаче така и не разбра защо майка му чак се затресе от плач.

На следващия ден Чикуами почна още от зори да крещи на жена си.

— Измъкна се зад гърба ми посред нощ и му занесе да яде, нали? Понеже си толкова мека, затова никога няма да се оправи. И Оцуми да не стъпва близо до килера днес!

Свадата продължи почти до обед, докато накрая майката на Хийоши излезе сама от къщи и отново заплака. Тъкмо преди залез тя се върна отново, придружена от един свещеник от храма Комьоджи. Чикуами не попита жена си къде е ходила. Седнал навън да плете рогозка заедно с Оцуми, той само се намръщи.

— Чикуами — обърна се към него свещеникът, — съпругата ти дойде в храма да пита дали можем да вземем вашия син за послушник. Ти съгласен ли си?

Чикуами мълчаливо изгледа Онака, която стоеше до задната врата и хлипаше.

— Хм, мисля, че това няма да бъде зле. Но няма ли да му са нужни пари?

— За щастие жената на Като Данджо, който живее в подножието на хълма Ябуяма, се съгласи да даде. Те са сестри с твоята жена, нали така?

— Аха, значи е ходила при Като? — Чикуами доби раздразнен вид, макар да не бе против Хийоши да отиде в храма.

Като отговаряше само с по една сричка, той прие предложението.

После нареди на Оцуми какво да върши, отиде да прибере земеделските сечива и през остатъка от деня работи с вид на човек, изцяло погълнат от заниманието си.

Щом го пуснаха да излезе от килера, Хийоши трябваше да изслуша неколкократните предупреждения на майка си. Комарите го бяха хапали цяла нощ и лицето му бе отекло. Щом научи, че ще ходи да служи в храма, избухна в сълзи. После обаче бързо се успокои.

— В храма ще е по-добре — заяви той.

Докато още бе светло, свещеникът приготви всичко необходимо за Хийоши. С приближаването на мига за заминаване дори и Чикуами доби леко тъжен вид.

— Щом влезеш в храма, маймунке, ще трябва да си промениш навиците и да се вземеш в ръце — рече той на момчето. — Понаучи се да четеш и пишеш и дано скоро да те видим вече истински свещеник.

Хийоши смотолеви нещо в знак на съгласие и се поклони. Веднъж излязъл от външната страна на оградата, той отново и отново се извръщаше назад към фигурата на майка си, която го гледаше как се губи в далечината.

Малкият храм се издигаше на върха на едно възвишение на име Ябуяма, на известно разстояние от селото. Това бе будистко светилище на ордена Ничирен, а главният свещеник беше в напреднала възраст и прикован на легло. Двама млади свещеници се грижеха за сградите и градината. Заради дългите години на гражданска война селото бе обедняло и храмът имаше малко енориаши. Хийоши бързо се приспособи към новите условия и заработи усърдно, сякаш бе нов човек. Беше съобразителен и деен, свещениците проявяваха привързаност към него и се зарекоха да го обучат добре. Всяка вечер го караха да се упражнява в краснопис и го учеха на най-важното, при което той проявяваше необичайна способност за запомняне.

Веднъж един от тях му каза:

— Срещнах вчера майка ти по пътя и й казах, че се справяш добре.

Хийоши не разбираше достатъчно ясно защо майка му се натъжава, но това, което я радваше, радваше и него.

Когато обаче дойде есента на неговата десета година, храмът взе да му се вижда тесен. Двамата по-млади свещеници бяха отишли по съседните села да просят подаяния. В тяхно отсъствие той измъкна една дървена сабя, която си беше скрил заедно със собственоръчно направено копие. После се изправи на върха на хълма и се провикна към приятелите си, които се готвеха да си играят на война:

— Глупави сте вие, врагове! Елате ме нападнете от която страна поискате!

Макар въобще да не бе обичайното за това време, голямата камбана на храмовата кула внезапно заби. Изненадани, хората в подножието на хълма взеха да се питат какво ли става. От височината долетя камък, последван от керемида, която удари и нарани едно момиче, работещо в зеленчуковата си градина.

— Онова момче горе от храма е. Събрал е селските деца и пак си играят на война.

Трима-четирима души се изкачиха на хълма и застанаха пред главния вход на храма. Вратите бяха зейнали, а подът — покрит с пепел. Напречният кораб и олтарът бяха в безпорядък. Голямата кадилница бе счупена, хоругвите изглежда бяха послужили за някаква съмнителна цел, завесата от златен брокат беше разкъсана и захвърлена на страна, а ритуалният тъпан — спукан.

— Шобо! Йосаки! — завикаха родителите, които търсеха децата си. Хийоши не се виждаше никъде, останалите малчугани също бяха изчезнали внезапно.

Едва родителите се спуснаха до подножието на хълма и отгоре отново се дочу шумотевица. Храстите се раздвижиха, захвърчаха камъни, камбаните отново зазвъняха. Слънцето залезе и децата, насинени и изпоцапани с кръв, заслизаха с куцукане надолу.

Всяка вечер, щом свещениците се върнеха от събирането на подаяния, селяните отиваха в храма да се оплакват. Когато си дойдоха сега обаче, можаха само да се погледнат един другиго в изумление. Голямата кадилница пред олтара бе разчупена на две съвършено еднакви части. Този скъп съд бе дар от едного на име Сутеджиро — търговец на грънци от село Шинкава и един от малкото останали енориаши на храма. Когато преди три-четири години я посвети на храма, той им каза:

— Тази кадилница е работа на моя учител, покойния Городаю. Пазил съм я като най-скъп спомен. Изрисувал я бе по памет, а синята глеч положи особено грижливо. Като я предавам на храма, се надявам, че ще бъде пазена като нещо най-ценно, за вечни времена.

Обикновено държаха съсъда в кутия, но само преди седмица жената на Сутеджиро беше посетила храма. Тогава го бяха извадили и използвали, без да го приберат отново.

Свещениците бяха пребледнели като платно. Отгоре на всичко, ако кажеха на стария първосвещеник какво е станало, болестта му можеше да се влоши.

— Сигурно е била маймунката — обади се единият.

— Прав си — съгласи се спътникът му. — Никой друг от тези малки разбойници не би могъл да направи такива поразии.

— Какво да правим?

Те завлякоха Хийоши вътре и навряха парчетата от разбития съсъд пред лицето му. Момчето не можа да си спомни дали е счупило кадилницата, но каза:

— Съжалявам.

Това извинение, изречено спокойно и без дори следа от видимо разкаяние, още повече разгневи свещениците.

— Безбожник! — викнаха му те, вързаха ръцете му зад гърба и го завързаха за един от големите стълбове в храма.

— Ще те оставим така за няколко дни. Може да те изядат плъховете — закани се единият от тях.

Все едно и също му се случваше на Хийоши. Щом приятелите му дойдат на следващия ден, помисли си той с огорчение, няма да може да си играе с тях. И наистина, когато пристигнаха, те го видяха наказан и избягаха.

— Развържете ме — викна той след тях. — Иначе ще ви набия.

Възрастните поклонници и селските жени, които се изкачваха до храма, му се присмиваха:

— Кажете, не прилича ли на маймунка?

За малко се успокои достатъчно, за да си промърмори:

— Ще видите.

Малкото му тяло, притиснато към тежката храмова колона, внезапно бе изпълнено от усещане за голяма сила. Момчето обаче, като съзнаваше добре положението си, замълча и с изражение на упорство върху лицето запроклина наум съдбата.

Потъна в дълбок сън, но след малко се събуди, понеже не успяваше да преглътне. Денят бе ужасно дълъг. В безкрайно отегчение той впери поглед в счупената кадилница. На дъното на съда грънчарят беше написал с дребни йероглифи: „Направена с добро знамение. Городаю“.

Близкото село Сето, както впрочем и цялата област, бяха известни с изделията си от глина. Те никога преди не го бяха интересували, но сега, при вида на нарисувания върху кадилницата пейзаж, въображението му се събуди.

„Къде ли е това, питам се?“

Планини и каменни мостове, кули и хора, облекла и лодки, подобни на които никога не бе виждал, бяха изрисувани в индигово синьо върху белия порцелан. Всички те силно озадачиха момчето.

„Коя ли е тази страна?“, чудеше се то.

Не можеше да отгатне. С присъщите на децата остър ум и любознателност, като не можеше да намери отговор, Хийоши напрегна въображението си, за да запълни празнината.

„Може ли наистина да има такава страна?“

Докато напъваше ума си, нещо там проблесна — нещо, което бе учил или чул, но после беше забравил. Зарови се из паметта си.

„Китай! Това е то! Картина от Китай!“

Остана доволен от себе си. Докато погледът се плъзгаше по лъскавия фаянс, въображението го понесе към Китай.

Най-сетне денят свърши. Свещениците се върнаха от просия. Наместо, както бяха очаквали, да заварят Хийоши разплакан, те го видяха щастливо усмихнат.

— Дори наказанията не помагат. Не можем се оправи с него. По-добре да го върнем на родителите му.

Вечерта единият даде на Хийоши нещо за вечеря и го заведе долу в къщата на Като Данджо.

Данджо се беше излегнал близо до лампата. Като самурай той беше свикнал от сутрин до вечер да бъде изложен на военните несгоди. През редките дни на отдих стоенето у дома му се струваше прекалено спокойно. Почивката и отпускането го плашеха — можеше да навикне на тях.

— Оецу!

— Да? — дойде гласът й от кухнята.

— Някой чука на вратата.

— Да не са пак катериците?

— Не са, навън има някой.

Жена му избърса ръце, отиде до вратата и веднага се върна с думите:

— Един свещеник от Комьоджи е. Води Хийоши — по младото й лице премина сянка на тревога.

— Аха! — рече засмян Данджо, който бе очаквал това. — Изглежда са пуснали маймунката в отпуск.

Той изслуша монотонния разказ на свещеника за скорошните събития. Тъй като беше дал средствата за влизането на Хийоши в храма, сега се извини на всички засегнати и го взе под свои грижи.

— Щом не го бива за свещеник, няма какво да се прави. Ще го пратим обратно у дома в Накамура. Недейте се чувства повече задължени да го държите при себе си. Съжалявам, че ви е причинил само неприятности.

— Моля ви да обясните на родителите му как стоят нещата — завърши свещеникът.

Щом се изправи да си върви, походката му стана по-лека, сякаш някой бе смъкнал товар от раменете му. Хийоши изглеждаше съвсем не на място. Озърташе се с любопитство и се чудеше в чия ли къща е попаднал. Не беше спирал тук на път за храма, а и никой не му беше казвал, че наблизо живеят негови роднини.

— Е, малкия, ял ли си нещо? — попита усмихнат Данджо.

Хийоши поклати глава.

— Тогава си вземи малко питки.

Докато дъвчеше, момчето огледа закаченото над вратата копие и герба върху сандъка за оръжие, после се втренчи в Данджо.

„Дали наистина нещо му има на това дете?“, запита се самураят. Понякога действително се съмняваше. На свой ред впери очи в него, но Хийоши нито отмести, нито сведе поглед. У него нямаше и следа от малоумност. Усмихваше му се твърде мило.

Данджо се засмя и сам отдръпна очи.

— Доста си пораснал, а? Помниш ли ме, Хийоши?

В паметта на момчето изплува мъгляв спомен за един мъж, който, когато бе на шест години, го беше потупвал по главата.

Както беше редно за самураите. Данджо почти винаги спеше в крепостта Кийосу или на бойното поле. Малко бяха дните, когато можеше да остане у дома с жена си. Беше се прибрал неочаквано вчера и утре отново се връщаше в Кийосу. Оецу се чудеше колко ли месеца ще минат, преди да прекарат още един ден заедно.

„Ама опако дете!“, помисли си тя. Хийоши беше дошъл съвсем не на време. Притеснена вдигна поглед. Какво ще си помислят свекъра и свекървата? Нима може това да е детето на сестра й?

Чуваше пискливия глас на Хийоши от стаята на съпруга си:

— Значи вие сте били с онези многото самураи на брега на реката, и яздехте кон.

— Помниш ме, така ли?

— Разбира се — продължи момчето със свойски тон. — Ако не греша, вие сте мой роднина. Сгоден сте за по-малката сестра на майка ми.

Оецу отиде с прислужницата в голямата стая, за да вземе подноси за храната. От езика и гръмливия селски глас на Хийоши по тялото й мина неприятна тръпка. Отвори плъзгащата се врата и повика съпруга си:

— Вечерята е готова.

Видя го да си мери силата с Хийоши, чието лице беше яркочервено, а задникът му бе щръкнал нагоре като опашката на стършел. Данджо също се държеше досущ като дете.

— Вечерята ли? — попита той разсеяно.

— Супата ще изстине.

— Иди яж без мене. Това дете си го бива. Добре се забавляваме. Ха-ха! Чудак е.

Забравил се съвсем, Данджо изглежда беше изцяло спечелен от непосредствеността на Хийоши. Момчето винаги бързо си намираше приятели, а сега почти беше хванало вуйчо си за носа. От борба преминаха към сенки с ръце, после почнаха да имитират разни животни и така играха на детски игри, докато Данджо не се хвана за корема от смях.

Преди да тръгне на следващия ден, Данджо каза на жена си, която изглеждаше потисната от нещо:

— Ако неговите родители позволят, какво ще кажеш да го задържим тук? Не вярвам да ни е от голяма помощ, но струва ми се, по-добре ще е, от колкото да си вземем истинска маймунка.

Хрумването не се хареса особено на Оецу. Тя изпрати мъжа си чак до дворната врата и отвърна:

— Не. Ще дразни майка ти. Няма да стане.

— Както кажеш.

Оецу знаеше, че щом съпругът й напусне дома, в ума му остават само неговия господар и битките. „Дали ще се върне жив?, питаше се тя. Толкова ли е важно за мъжа да си извоюва име?“ Гледаше отдалечаващата се фигура и си мислеше за многото предстоящи самотни месеци. После довърши къщната работа и тръгна с Хийоши за Накамура.

— Добър ден, госпожо — поздрави я един идещ отсреща мъж.

Имаше вид на търговец, навярно доста заможен. Носеше разкошна полушуба и къса сабя и бе обут с кожени чорапи, извезани на черешови цветчета. Беше към четиридесетгодишен и с благ вид.

— Не сте ли жената на господин Като? За къде сте тръгнали?

— При сестра ми в Накамура, да отведа това дете у дома — тя хвана малко по-здраво ръката на Хийоши.

— А, този млад юнак ли? Когото са изгонили от Комьоджи.

— Значи сте чули вече?

— Ами, да. Всъщност, тъкмо идвам от храма.

Хийоши се заозърта неспокойно. Никога преди не го бяха наричали „млад юнак“. Засрамен, той усети, че се изчервява.

— О, Боже, нима сте били в храма заради него?

— Да, свещениците дойдоха у дома за извинения. Разбрах, че една кадилница, която бях поднесъл в дар, е била счупена на две.

— Това е работа на тоя малък разбойник! — ядоса се Оецу.

— Хайде, не трябва да говорите такива неща. Случва се.

— Чух, че била много рядко и прочуто изделие.

— За голямо съжаление, беше работа на Городаю, при когото чиракувах по време на пътуването му в страната на Мин.

— Не е ли известен той още като Шондзуи?

— Да, но преди време се разболя и почина. Напоследък са произведени доста съдове от синьо-бял порцелан с клеймо „Направен от Шондзуи-Городаю“, но те не са истински. Единственият, който е бил в държавата на Мин и е донесъл рецептите им за правене на съдове, е вече на онзи свят.

— Разбрах, че сте осиновили детето на майстор Шондзуи — Офуку.

— Така е. Децата му се присмиват, като го наричат „Китайчето“. В последно време въобще не иска да излиза навън.

Търговецът сведе поглед към Хийоши. Той, щом чу неочаквано името на Офуку, почна да се чуди накъде ли бие непознатият.

— Знаете ли — продължи търговецът, — оказва се, че Хийоши тук е единственият, който някога се е застъпвал за Офуку. Така че, щом научи за станалото напоследък, той ме помоли да се намеся. Изглежда обаче са се случили и много други неща. Свещениците ми разказаха за неговото лошо държание и аз не можах да ги убедя да го вземат обратно — и гърдите му се затресоха от смях.

— Неговите родители сигурно имат планове за бъдещето му — продължи мъжът, — но ако трябва да му се намери ново място и ако по тяхно мнение моят дом е подходящ за целта, бих искал да им бъда от полза. По нещо ми се струва, че това момче ще бъде добър помощник.

Той се сбогува учтиво и си тръгна. Хийоши, хванал се за ръкава на Оецу, на няколко пъти се обръща след него.

— Кажи ми, лельо, кой беше този човек?

— Казва се Сутеджиро. Търгува на едро със съдове от много страни.

Известно време Хийоши вървя мълчаливо по пътя.

— А къде е страната на Мин? — попита той внезапно, като си мислеше за чутото току-що.

— Това е Китай.

— А той къде е? Колко е голям? И там ли има крепости, самураи и битки?

— Не бъди такъв досадник. Хайде млъкни сега, а?

Оецу раздразнено дръпна ръкава си, ала за Хийоши скарването на леля му не бе с по-голямо значение от подухване на вятъра. Той проточи врат и се загледа втренчено в синьото небе. Толкова чудно бе, че едва го издържаше. Защо е така невероятно синьо? Защо хората са вързани за земята? Ако бяха способни да летят като птици, той самият сигурно щеше да може да пътува до страната на Мин. Всъщност, нарисуваните по голямата кадилница птици бяха същите като тези в Овари. Дрехите на хората й очертанията на корабите бяха различни, спомни си той, но птиците — същите. Сигурно тези птици нямат своя страна — небето и земята са им обща родина.

„Бих искал да ида в много страни“, замечта се Хийоши.

Никога досега не беше забелязвал в каква малка и бедна къща се връща. Щом обаче двамата с Оецу надникнаха вътре, за първи път осъзна, че дори и по пладне там е тъмно като в изба. Чикуами никъде не се виждаше — навярно беше излязъл по някаква работа.

— Нищо освен бели — каза Онака, след като чу за последните премеждия на Хийоши. Въздъхна дълбоко с безразлично изражение на лицето. Когато погледна сина си, в очите й не се четеше обвинение. Учудена бе, по-скоро, колко много е пораснал той за две години. Хийоши подозрително огледа пеленачето, което бозаеше от гръдта на майка му. Явно от известно време семейството беше нараснало с един член. Без предупреждение той хвана главата на детето, откъсна я от зърното и впери поглед в нея.

— Кога се роди това бебе? — попита.

— Вече си батко. Ще трябва да се държиш, както подобава — рече вместо отговор майка му.

— Как се казва?

— Кочику.

— Странно име — каза момчето развълнувано, докато в същото време изпитваше усещането за власт над малкото дете — сега волята на по-големия брат можеше да бъде налагана на по-малкия.

— Още от утре ще те нося на гръб, Кочику — обеща той.

В непохватните му ръце обаче бебето се разплака.

Вторият му баща се появи тъкмо когато Оецу си тръгваше. Онака беше казала на сестра си, че Чикуами се е уморил от опити да ги отърве от бедността. Сега ходеше да пие саке и когато влезе в къщата, лицето му беше почервеняло. Като зърна Хийоши, той нададе вик:

— Нехранимайко такъв! Изгонили са те от храма и сега се връщаш тук?

Разбойникът Тендзо

Хийоши си беше у дома вече повече от година. Навърши единадесет. Всеки път, щом Чикуами дори само за един миг го изгубеше от поглед, той се разтичваше наоколо да го търси, като викаше с пълен глас:

— Маймуно? Нацепи ли вече дърва за огъня? А защо не си? Защо си оставил ведрото на нивата?

Стигаше Хийоши само да вдигне очи, за да отвърне нещо и грапавата, корава длан на втория му баща бързо прокънтяваше по страната на момчето. В такива случаи майката, вързала за гърба си бебето, докато тъпче ечемик или готви, насила се извръщаше настрана и мълчеше. При все това по лицето й личеше болка, сякаш самата тя беше ударената.

— От само себе си се разбира, че един калпазанин на единадесет години трябва да помага с работата. Ако си помислиш, че можеш да се измъкваш и да си играеш по цял ден, ще ти скъсам задника от бой!

Чикуами не си мереше думите и здраво стягаше Хийоши. Но и той, след като го бяха пратили обратно в къщи от храма, работеше здраво, като че се беше върнал нов човек. Всеки път, щом майка му неблагоразумно се опиташе да се застъпи за него, грубите ръце и глас на бащата се разразяваха жестоко. По-добре е, реши тя, да се преструва, че нехае за сина си. Сега Чикуами рядко отиваше на полето, но често излизаше от къщи. Ходеше в града, връщаше се пиян и се развикваше на жената и децата си.

— Колкото и да работя, бедността никога няма да се махне от тази къща — оплакваше се той. — Много паразити има, а поземленият данък расте ли, расте. Да не бяха децата, щяха да стана волен самурай — ронин! Щях да си пия чудесно саке. Ох, защо са ми вързани ръцете и краката!

След някои от тези пристъпи на яд, той караше жена си да преброи малкото им налични пари и после, дори да беше и посред нощ, пращаше Оцуми или Хийоши да купуват саке.

Щом баща му не беше наоколо, понякога Хийоши даваше воля на чувствата си. Онака го притискаше до гърди и го утешаваше.

— Мамо, искам отново да ида да работя навън — каза й той един ден.

— Моля те, остани си тук. Ако те нямаше наоколо… — краят на думите й се изгуби в поток от сълзи. При всяка тя се извръщаше настрана и избърсваше очи.

Като видя майка си да плаче, Хийоши остана безмълвен. Искаше да избяга, но знаеше, че ще трябва да остане и да понася горчивината и нещастието. Щом изпиташе съжаление към нея, естествените за едно дете желания — да играе, да се храни, да учи, да избяга — избуяваха у него като сноп бурени. И всички те се подхранваха от ядните думи, с които я укоряваше Чикуами и ударите, изсипвани върху собствената му глава.

— Яж лайна! — промърморваше той, а упоритото му сърце пламтеше в малките гърди.

Накрая се видя изправен открито срещу своя страховит пастрок.

— Прати ме отново да работя навън — каза му той. — По-добре да слугувам, отколкото да стоя в тази къща.

Чикуами не възрази.

— Добре — отвърна той. — Върви да ядеш чужд ориз където искаш. Но следващия път, когато те изгонят, не се връщай обратно в този дом.

Не говореше на шега и макар да съзнаваше, че Хийоши е само едно момче на единадесет години, това, че той спори с него като с равен, го ядоса още повече.

Новата работа на Хийоши беше в селската бояджийница за вълна.

— Само бърбори и се излежава. Все търси слънчево място, дето да си чопли пъпа — каза за него един от работниците на тепавицата.

Наскоро след това се чу, че надзирателят заявил:

— Боя се, че не става за работа тук.

И момчето се върна у дома.

Чикуами го изгледа сърдито.

— Е, маймунке, какво ще кажеш? Дали другите ще хранят лентяй като тебе? Още ли не разбираш цената на родителите?

Искаше да отвърне: „Не съм мързелив“, но наместо това каза:

— Ти си този, който вече не работи на полето и по-добре ще е да не играеш само на зарове и да пиеш на конския пазар. Всички съжаляват майка ми.

— Как смееш да говориш така на баща си?!

Оглушителният рев на Чикуами накара момчето да замлъкне, но отсега той почна да вижда Хийоши в нова светлина. „Лека-полека пораства“, помисли си. Всеки път, когато излезеше от къщи, момчето се връщаше видимо по-голямо. Погледът, с който преценяваше родителите и дома си, бързо съзряваше. И това, че Хийоши гледа на него с очите на възрастен, силно раздразни, изплаши и стресна хванатия натясно баща.

— Хайде, побързай да си намериш работа — нареди той.

На следващия ден Хийоши отиде при новия си майстор — селския бъчвар. Върна се в къщи подир месец, след като жената на стопанина се беше оплакала:

— Не мога да държа в къщи немирно дете като това тук.

Майката на Хийоши не успя да разбере какво нарича тя „немирно“. Други места, където Хийоши се глави, бяха варницата, лавката за храна на конския пазар и ковачницата. Навсякъде оставаше не повече от три до шест месеца. Постепенно се разчу за неговото обикаляне и му излезе такова лошо име, че никой вече не искаше да го препоръча на работа.

— А, онова момче от къщата на Чикуами ли? Бъбрив безделник.

Естествено, майката на Хийоши почна да изпитва неудобство от хората. Беше я срам заради сина й и в отговор на клюките бързаше сама да се оплаче от него, като че все по-нарастващото му непослушание е неизлечимо:

— Не знам какво може да се направи с него. Мрази полската работа и просто не иска да си стои у дома.

През пролетта на неговата четиринадесета година майката на Хийоши му каза:

— Този път трябва на всяка цена да се задържиш. Ако се повтори отново старата история, сестра ми няма да може да погледне господин Като в очите и всички ще се смеят и ще казват: „Пак ли?“ Помни — ако сега се провалиш, няма да ти го простя.

На следващия ден леля му го заведе в Шинкава, за да го представи. Голямата, внушителна къща, в която влязоха, беше на търговеца на съдове Сутеджиро. Офуку бе станал блед шестнадесетгодишен младеж и от помагане на осиновителя си сам бе научил занаята.

В дюкяна строго се съблюдаваше границата между началник и подчинен. При своето първо посещение Хийоши стоеше чинно коленичил върху дървената веранда, докато Офуку седеше вътре, ядеше питки и безгрижно разговаряше с родителите си.

— А, това е малката маймунка на Яемон. Баща ти умря и Чикуами от селото ти стана настойник. И сега искаш да работиш в тази къща, така ли? Ще трябва добре да се постараеш — всичко това беше казано с тон на възрастен мъж, в който никой, познавал преди Офуку, не би разпознал същото това момче.

— Да, господине — отвърна Хийоши.

Отведоха го в спалнята на слугите, откъдето се чуваше как семейството на стопанина се смее в голямата стая. Това, че неговият приятел не показа дори следа от приятелски чувства, го накара да се усети дори още по-самотен.

— Хей, Маймуно! — Офуку не си мереше думите. — Утре да станеш рано и да идеш в Кийосу. Понеже ще носиш стока на един чиновник, натовари съдовете на новата количка. На връщане да спреш при корабопритежателя и да провериш дали е дошла стоката от Хидзен. Ако се шляеш по пътя или закъснееш, както онзи ден, няма да те пуснем в къщата.

Хийоши не отговори просто с „Да“ или „Да, господине“. Също като помощниците, които работеха тук от много по-рано, той отвърна:

— Разбира се, господине. С най-голяма чинност, господине.

Често пращаха Хийоши с поръчки до Нагоя и Кийосу. Днес той забеляза белите стени и високите каменни укрепления на крепостта Кийосу и се замисли: „Какви ли хора живеят там? Как бих могъл сам да заживея на това място?“

Разочарованието го накара да се почувствува дребен и нещастен като червей. Докато си проправяше път през града с тежката, пълна с увити в слама глинени съдове количка, чу познатите думи:

— Я, там една маймунка!

— Маймуна бута количка!

Забулени куртизанки, модно облечени градски жени и хубавите млади съпруги от добри семейства — всички си зашепнаха, засочиха го с пръст и го зазяпаха докато минава. Вече беше добил око за по-красивите от тях. Това, което най-много го дразнеше, бяха любопитните погледи, все едно е някакво панаирджийско зрелище.

Комендант на крепостта Кийосу беше Шиба Йошимуне, а Ода Нобутомо бе един от първите му служители. На мястото, където крепостният ров срещаше реката Годжо, човек все още усещаше присъствието на отминалото величие на стария шогунат Ашикага. Благоденствието, което бе успяло да се задържи тук дори сред многобройните ставащи понастоящем размирици, поддържаше славата на Кийосу като най-богатия град на всички, области.

Саке ще намериш в кръчмата,

Добър чай — в чайната,

А куртизанки — само в Сугагучи в Кийосу.

По улиците на квартала за развлечения Сугагучи се редяха стрехите на публични домове и чайни. През деня млади момичета от публичните домове пееха, за да привличат клиенти. Хийоши буташе количката си през това множество и мечтаеше как може да стане прочут. Без да успее да намери отговор, той все си мислеше: „Някой ден, някой ден…“ По пътя пред ума му изникваха все нови и нови фантазии. Градът бе пълен с всичко това, което му биваше отказано — чудесни ястия, богати КЪЩИ, пищно въоръжение и конска амуниция, скъпи дрехи и скъпоценни камъни.

Мислеше си за своята слабичка бледолика сестра в Накамура и като гледаше парата, вдигаща се от дюкяните за питки, му се искаше да й купи от тях. Или край някоя стара аптека в унес се заглеждаше в торбичките с лечебни билки и си казваше: „Ако можех да ти взема от тези лекарства, мамо, обзалагам се, че скоро щеше да се оправиш.“ В мечтите му винаги присъстваше желанието да облекчи нещастния живот на майка си и Оцуми. Този, за когото въобще не се сещаше, бе Чикуами.

Когато наближи вътрешния укрепен град, умът му бе замаян от обичайните мечтания. „Някой ден… някой ден… но как?“, беше единствената негова мисъл, докато вървеше по улицата.

— Глупак!

Посред едно оживено кръстовище внезапно се намери в центъра на шумна тълпа. Беше блъснал количката в някакъв яздещ самурай, следван от десет прислужници с пики, които водеха кон. Увитите в слама купи и чинии изпопадаха по пътя и се разбиха на парчета. Хийоши плахо запристъпя на място сред парчетиите.

— Сляп ли си?

— Малоумник!

Докато се караха на Хийоши, придружителите стъпваха по разбитите чинии. Нито един минувач не се приближи да му окаже помощ. Събра счупените парчета, нахвърли ги в количката и отново я забута, докато кръвта му вреше от негодувание, задето пред очите на другите се бяха отнесли така с него. И сред детинските му фантазии се появи и една по-сериозна: „Как ще мога някой ден да накарам хора като тези да се просват по очи пред мене?“

След малко си помисли за караницата, която ще го посрещне в дома на майстора и хладният израз на лицето на Офуку изпълни ума му. Като феникс с разперени криле неговата голяма мечта изчезна сред облаците от грижи, сякаш потъна в море от макови семена.

Нощта вече бе дошла. Хийоши бе оставил количката под навеса и миеше краката си на кладенеца. Домът на Сутеджиро, наричан Грънчарската къща, приличаше на седалището на голям местен войнски род. Внушителното главно жилище беше свързано с множество пристройки, а до тях се издигаше редица от складове.

— Маймунчице! Маймунчице!

Щом Офуку се приближи, Хийоши се изправи на крака.

— Да?

Онзи го удари по рамото с тънката бамбукова пръчка, която винаги носеше със себе си, щом обикаляше жилищата на работниците или даваше нареждания на хората в склада. Не за първи път удряше Хийоши. Момчето се препъна и веднага се изпоцапа наново с кал.

— Когато говориш с господаря, „да“ ли се казва? Колкото и пъти да ти говоря, държанието ти все не се оправя. Това да не е селска къща?!

Хийоши не отговори нищо.

— Защо не кажеш нещо? Не ме ли разбираш? Кажи: „Да, господине.“

Хийоши се страхуваше да не бъде ударен отново и каза:

— Да, господине.

— Кога се върна от Кийосу?

— Току-що.

— Лъжеш. Питах хората от кухнята и те ми казаха, че вече си ял.

— Прилоша ми. Боях се да не припадна.

— Защо?

— Защото бях огладнял от цял ден ходене.

— Огладнял! Когато се върна, защо не отиде при господаря да му докладваш веднага какво си свършил?

— Тъкмо се канех, след като си измия краката.

— Я не се оправдавай! Според това, което ми казаха в кухнята, много от съдовете, които трябваше са отнесеш в Кийосу, били счупени по пътя. Истина ли е?

— Да.

— Предполагам си си мислел, че няма нищо, ако не ми се извиниш за това. Надявал си се да изнамериш някаква лъжа, да го обърнеш на шега или да помолиш кухненските работници да те прикрият. Този път няма да си затворя очите — Офуку сграбчи ухото на Хийоши и го задърпа. — Е, хайде. Говори.

— Съжалявам.

— Това взе да ти става навик. Трябва да го оправим веднъж завинаги. Ела, ще говорим с баща ми.

— Моля ви, простете ми — гласът на Хийоши звучеше досущ като маймунски писък.

Офуку все така здраво дърпаше ухото му. Минаха покрай ъгъла на къщата. До пътеката, която водеше от склада до градинската врата на дома, растеше гъсталак от висок китайски бамбук.

Внезапно Хийоши се закова на място.

— Чуй — каза той, като впери сърдит поглед в Офуку и с удар се освободи от ръката му, — имам да ти кажа нещо.

— Сега пък какво си намислил? Помни, аз съм господарят тук! — рече Офуку, като пребледня и затрепери.

— Затова и винаги ти се подчинявам, но има нещо, което искам да ти кажа. Забравил ли си, когато бяхме деца, Офуку? С тебе бяхме приятели, нали?

— Това беше отдавна.

— Добре, отдавна беше, но не бива да го забравяш. Когато ти се подиграваха и те наричаха „китайче“, помниш ли кой винаги те защитаваше?

— Помня.

— Не мислиш ли, че си ми задължен с нещо? — попита намръщен Хийоши.

Беше много по-дребен от Офуку, но от него се излъчваше такова достойнство, че не можеше човек да каже кой от двамата е по-големият.

— Другите работници също говорят — продължи той. — Казват, че господарят е добър, но младият господар е надут и безсърдечен. Момче като теб, което никога не е знаело що е бедност или недоимък, трябва да опита да поработи в чужда къща. Ако отново закачиш мен и другите работници, не знам какво ще направя. Но запомни, че имам роднина, който е ронин в Микурия и води повече от хиляда души. Ако дойде тук заради мене, може да изравни къща като тази със земята за една нощ.

Потокът заплашителни измислици от устата на Хийоши, заедно с пламъка в очите му, ужасиха злощастния Офуку.

— Господарю Офуку!

— Господарю Офуку! Къде е господарят Офуку?

Слугите от голямата къща вече търсеха от известно време Офуку, но той, задържан от погледа на Хийоши, нямаше смелост да им се обади.

— Викат те — рече тихо Хийоши.

После добави със заповеден тон:

— Сега си върви, но не забравяй, каквото ти казах.

С тези думи той се обърна и тръгна към задния двор на къщата. По-късно, с лудо разтуптяно сърце, се запита дали ще го накажат. Нищо обаче не стана и случката беше забравена.

Годината наближи към края си. На село, както и в града, момчетата, които навършват петнадесет, обикновено преминаваха през церемония по встъпване в дълголетие. Що се отнася до Хийоши, на него нямаше кой да му даде дори празнично ветрило, какво остава за празненство. Понеже беше Нова година, той седеше с другите слуги на ъгъла на една дървена тераса и с подсмърчане ядеше ечемичени питки със зеленчук — рядък разкош.

„Дали майка ми и Оцуми ядат ечемичени питки тази година?“, запита се мрачно той. Макар че отглеждаха ечемик, можеше да си спомни много Нови години, на които е нямало питки за ядене. Мъжете около него мърмореха.

— Довечера господарят ще има посетители, та пак ще трябва да стоим чинно и да му слушаме историите.

— Ще трябва да се престоря, че ме боли стомахът и да остана да спя.

— Мразя тези неща. Особено по Нова година.

Подобни гостувания имаше два или три пъти в годината — на Нова година и на празника на бога на богатството. Независимо от повода, Сутеджиро канеше голямо множество гости — грънчарите от Сето, семействата на важни клиенти в Нагоя и Кийосу, членове на самурайски родове и дори познати на роднините му. От тази вечер нататък се очакваше страховита навалица народ.

Днес Сутеджиро бе в особено добро настроение. С ниски поклони той лично посрещаше гостите си, като се извиняваше, че ги е пренебрегвал през изтеклата година. В чайната стая, украсена от едно изящно, внимателно подбрано цвете, красивата му съпруга им поднасяше чай. Всички прибори, които използваше, бяха редки и скъпоценни.

В края на миналото столетие самият шогун Ашикага Йошимаса пръв беше упражнявал чайната церемония като естетическо преживяване. Тя се разпространи след простолюдието и не след дълго, без никой да усети промяната, чаят се бе превърнал в най-важна част от ежедневния живот на хората. Между стените на тясната и малка стая за чай с едно-единствено цвете и чаена чаша, превратностите на света и страданието на хората можеха да бъдат забравени. Дори всред всемирния упадък чайната церемония успяваше да те научи на духовна изтънченост.

— Със стопанката на дома ли имам честта да говоря?

Въпросът бе на един едър кокалест войн, влязъл заедно с останалите гости.

— Името ми е Ватанабе Тендзо. Приятел съм на вашия родственик Шичиробеи. Той обеща да ме доведе тази вечер, но за нещастие заболя и аз дойдох сам.

Поклони се любезно. Имаше приятни обноски и макар на вид да приличаше на селски самурай, помоли за чай. Съпругата на Сутеджиро му го поднесе в жълта чаша от Сето.

— Не познавам етикета на чайната церемония — каза гостът. После се огледа наоколо си, докато доволно пиеше на малки глътки от чая си. — Както може да се очаква от такъв известен и благороден мъж, чайната посуда тук положително е с добра направа. Дано не е твърде груб въпросът ми, но дали чайникът, който използвате, не е от акайски порцелан?

— Нима забелязахте?

— Да.

Тендзо силно впечатлен разглеждаше чайника.

— Ако попадне в ръцете на сакайски търговец, ще донесе, смея да твърдя, около хиляда златни монети. Като оставим настрана цената, наистина е много красив.

Както разговаряха, им съобщиха, че вечерята е поднесена. Жената на Сутеджиро вървеше най-отпред и всички заедно влязоха в трапезарията. Ниските масички бяха подредени из стаята във форма на кръг. Като домакин Сутеджиро седна точно по средата и приветства гостите си с добре дошли. Щом съпругата му и прислужничките привършиха с поднасянето на сакето, той премести своето столче до една от масите. Вдигна чаша и заразказва истории за Мин, където беше прекарал много години. Понеже умееше да разправя за приключенията си в Китай, страна, която познаваше добре, но все още относително неизвестна в Япония, гостите, поканени в дома му винаги можеха да разчитат на добре прекарано време.

— Е, това беше истинско празненство. И тази вечер отново чух доста интересни истории — каза един.

— Направо се наситих на тях. А става късно. По-добре да си ходя — обади се друг.

— И аз. Наистина ще трябва да си взема довиждане.

Гостите си заотиваха един по един и приемът приключи.

— Ох, свърши се — обади се един от слугите. — Тези разкази може да са голямо забавление за гостите, ама ние по цяла година слушаме за китайците.

Без да прикриват прозевките си, слугите, между които и Хийоши, трескаво се заеха да разчистват. Лампите в голямата кухня, залата и стаите на Сутеджиро и Офуку най-сетне бяха загасени, а дебелото резе на вратата в пръстената стена — спуснато. Навсякъде домовете на самураите и тези на търговците, стига да са поне малко състоятелни, бяха обкръжени с пръстена стена или оградени с ров, следван от два-три реда укрепления. С падането на нощта обитателите на градовете и селата почваха да усещат безпокойство. Така беше още от времето на междуособните войни през миналия век и вече никой не виждаше нищо необичайно в това.

Още със залез-слънце хората заспиваха. Щом работниците, за които сънят бе единственото удоволствие, се мушнаха в постелята, те изпозадрямаха като добитък. Завит с тънка рогозка и с глава върху дървена възглавница, Хийоши лежеше в един от ъглите на спалнята за мъже от прислугата. И той заедно с другите слуги бе чул разказите на господаря за голямата страна на Мин. За разлика от тях обаче слушаше жадно и с любопитство. Толкова беше склонен към фантазиране, че от вълнение не можеше да заспи, все едно имаше треска.

„Какво ли е това?“, зачуди се той и се изправи в леглото. Напрегна слух. Сигурен бе, че току-що чу шум като от чупене на клон и малко преди това — звук на приглушени СТЪПКИ. Стана, мина през кухнята и крадешком надникна навън. В студената, ясна нощ водата в големия резервоар беше замръзнала и по края на дървените му стени висяха прилични на саби ледени шушулки. Вдигна поглед и видя по голямото дърво отзад да се катери някакъв мъж. Шумът отпреди малко трябва да е бил от изпукване на клон, на който мъжът е стъпил, предположи Хийоши. Наблюдаваше странните движения на фигурата върху дървото. Човекът въртеше около себе си светлинка, не по-голяма от тази на светулка. „Да не е фитил?“, запита се момчето. Червена черта, осеяна с бледи, мъждиви искри, премина по посока на вятъра. Навярно мъжът даваше знак на някого извън стените.

„Слиза“, помисли си Хийоши и като невестулка се мушна в сянката. Човекът се плъзна надолу по дървото и с дълги крачки се насочи към задната част на двора. Момчето го изчака да премине и се запрокрадва подире му.

— А! Та това беше един от тазвечерните гости — прошепна си той удивен. Същият, който се беше представил като Ватанабе Тендзо, комуто съпругата на господаря поднесе чай и който жадно беше изслушал разказите на Сутеджиро от начало до край. Всички други гости си отидоха по домовете, а Тендзо къде се е крил досега? И защо? Беше облечен по-различно от преди. Имаше сламени сандали, краищата на широките му панталони бяха навити нагоре и завързани отзад, а отстрани на колана му висеше голяма сабя. Очите му оглеждаха всичко наоколо с яростен поглед, подобен на този на ястреб. Всеки, който го види, веднага щеше да разбере, че е готов да пролее нечия кръв.

Тендзо се доближи до вратата и точно тогава чакащите отвън мъже заблъскаха по нея.

— Стойте! Ще разхлабя резето. Тихо!

Това трябва да е разбойническо нападение! Значи главатарят е давал знак на своите хора, за да дойдат като ято скакалци да разграбят къщата. „Разбойници!“, помисли си скритият в сянката Хийоши. В същия миг кръвта му започна да ври и той съвсем забрави какво върши. Макар и да не бе помислял за това какво може да последва, вече не го беше грижа за собствената му безопасност, а единствено за дома на господаря. При все това, неговата следваща постъпка можеше да се определи само като глупава.

— Ей, ти! — извика той и дръзко излезе от сянката, намислил кой знае какво.

Застана зад Тендзо тъкмо когато онзи се канеше да отвори вратата. По гърба на разбойника премина тръпка на страх. Как би могъл да се досети, че насреща му е петнадесетгодишно дете, което работи в склада за съдове? Щом се обърна, гледката го хвърли в недоумение — едно момче с необичайна външност и прилично на маймунско лице го гледаше със странно изражение. За миг Тендзо впери поглед в него.

— Ти кой си? — запита той озадачен.

Хийоши съвсем беше забравил колко опасно е положението. Лицето му бе строго и безизразно.

— Я ти ми кажи какво става тук? — отвърна той.

— Какво? — рече сега вече напълно обърканият Тендзо.

„Да не е луд?“, зачуди се той. Безжалостният израз на лицето на Хийоши, толкова различен от детския, го втрещи. Усещаше, че трябва да накара момчето да сведе поглед.

— Ние сме ронини от Микурия. Само да викнеш и ще ти прережа гърлото. Не сме дошли тука да убиваме деца. Махай се. Иди се скрий в бараката — и като предполагаше, че този жест ще изплаши момчето, той тупна по дръжката на своята дълга сабя.

Хийоши се ухили, като изложи на показ белите си зъби.

— Значи сте разбойник, а? Щом сте разбойник, искате да вземете нещо, което сте си набелязали, нали?

— Я не дрънкай! Разкарай се!

— Махам се. Но ако отворите тази врата, нито един от вас няма да излезе оттук жив.

— Какво искаш да ми кажеш?

— Не знаеш, нали? Никой не знае, освен мен.

— Ти да не си малко луд?

— За тебе се отнася. Ти не си на ред в главата — да идваш да крадеш в къща като тази.

Уморени да чакат, хората на Тендзо зачукаха по вратата и извикаха:

— Какво става?

— Я чакайте малко — задържа ги той. После се обърна към Хийоши: — Твърдиш, че ако влезем в тази къща, няма да се върнем живи. Защо да ти вярвам?

— Истина е.

— Само да разбера, че ми играеш номера и ще ти отрежа главата.

— Нищо няма да разбереш. Трябва да ми дадеш нещо в замяна.

— Хм? — промърмори си Тендзо.

Тома момче му се виждаше подозрително. Горе покритото със звезди небе просветляваше, но оградената от пръстена стена къща все още бе покрита от пълен мрак.

— А ти какво искаш? — попита предпазливо той.

— Нищо друго, освен да ми дадете да стана един от бандата ви.

— Искаш да дойдеш при нас?

— Да, точно така.

— Крадец ли искаш да станеш?

— Да.

— А колко си голям?

— На петнайсет съм.

— И защо искаш да станеш крадец?

— Господарят ме гони като добиче. Тук ми се подиграват, все ми викат „маймуна“, затова искам да стана разбойник като вас и да си им го върна.

— Добре, ще те взема при нас, но само след като съм те изпитал. А сега ми обясни това, което каза преди малко.

— Че всички ще ви убият?

— Да.

— Ами планът ви не е добър. Тази вечер се престорихте на гост и се смесихте с голяма тълпа хора.

— Така е.

— Един човек ви разпозна.

— Невъзможно.

— Мислете каквото си искате, но господарят със сигурност знаеше кой сте. И по-рано тази вечер по негово нареждане изтичах до къщата на Като от Ябуяма и му предадох, че по всичко изглежда ще бъдем нападнати през нощта и бихме били благодарни за помощта му.

— Като от Ябуяма… това трябва да е служителят на Ода. Като Данджо.

— Данджо и господарят ми са роднини и онзи събра дузина самураи, които живеят наоколо. Дойдоха вечерта, преоблечени като гости и сега ви причакват в къщата. Не те лъжа!

По бледността на Тендзовото лице Хийоши разбра, че онзи му вярва.

— Наистина ли? — попита той. — И къде са? Какво правят?

— Седяха в кръг, пиеха саке и чакаха. Най-накрая решиха, че сигурно няма да нападнете толкова късно и си легнаха. Накараха ме да стоя на пост на студа.

Тендзо сграбчи Хийоши с думите:

— Ако извикаш, отишъл си си — и покри устата на момчето с голямата си длан.

Докато се мяташе. Хийоши успя да изрече:

— Не това ми обещахте, господине. Няма да вдигам шум. Махнете си ръката — и той заби нокти в китката на разбойника.

Тендзо поклати глава.

— Да ги нямаме такива. В крайна сметка аз съм Ватанабе Тендзо от Микурия. Искаш да ме убедиш, че тази къща е защитена. И да е истина, ако си тръгна с празни ръце, няма да мога да погледна хората си.

— Но…

— Ти какво можеш да направиш?

— Ще изнеса всичко, което поискате.

— Ще го изнесеш?

— Да. Само така ще стане. Така ще успеете да свършите, за каквото сте дошъл, без опасност да убиете хора или сам да бъдете убит.

— И сигурно ли е? — той още по-здраво стисна Хийоши за гърлото.

Вратата още стоеше затворена. Несигурни и уплашени, мъжете продължаваха да се обаждат шепнешком и да чукат по нея.

— Хей, главатарю, там ли си?

— Какво става?

— Какво й има на вратата?

Тендзо повдигна резето наполовина и прошепна през процепа:

— Мълчете, че тук нещо не е наред. И не стойте заедно. Разпръснете се и се скрийте.

Хийоши тръгна да вземе това, което му беше поръчал разбойникът. През входа на мъжката спалня той се промъкна тихо в главната къща. Веднага щом влезе, видя, че в стаята на Сутеджиро гореше лампа.

— Господарю? — извика момчето, като седна почтително на площадката. Не последва отговор, но той усети, че и Сутеджиро, и жена му са будни.

— Госпожо?

— Кой е? — попита съпругата с треперещ глас.

Един от двамата с мъжа й се беше сепнал преди минута и разбудил другия, понеже навън се чуваше слаб шум и звук от гласове. При мисълта, че това може да е разбойническо нападение, бяха стиснали очи от страх. Хийоши отвори плъзгащата се врата и на колене се придвижи напред. И двамата спящи отвориха широко очи.

— Навън има разбойници. Много са — каза момчето.

Съпрузите преглътнаха тежко, но нищо не казаха. Изглеждаше да са изгубили дар слово.

— Ужасно ще е, ако се втурнат вътре. Ще вържат двама ви и ще има най-малко пет-шест убити или ранени. Измислих една хитрина и сега главатарят им чака вашия отговор.

Хийоши им разказа за своя разговор с Тендзо, като завърши с думите:

— Моля ви, господарю, дайте на разбойниците, каквото ви искат. Ще го занеса на Тендзо и той ще си отиде.

Последва кратко мълчание и търговецът попита:

— А какво за бога иска той, Хийоши?

— Каза, че е дошъл за чайника от акайски порцелан.

— Какво?

— Каза, че ако му го дам, ще си отиде. И без това не струва нищо — няма ли да му го дадете? Това аз го измислих — обясни гордо Хийоши. — Ще се престоря, че съм го откраднал заради него.

По лицата на Сутеджиро и жена му обаче се изписа почти осезаемо отчаяние и страх.

— Нали бяхте извадили този чайник днес за чайната церемония? Оня човек трябва да е глупак, че да ми иска да му донеса такава проста вещ! — добави момчето.

Очевидно цялата тази работа му се струваше просто смешна.

Съпругата на Сутеджиро мълчеше като превърната в камък.

— Та това е ужасно — рече с дълбока въздишка мъжът й и също млъкна, дълбоко замислен.

— Защо го приемате така, господарю? С един съд всичко може да се приключи без кръвопролитие.

— Това не е какъв да било съд. Дори в страната на Мин такива като него са рядкост. Донесох го от Китай след множество премеждия. И още повече, спомен ми е от майстор Шондзуи.

— При търговците в Сакай — добави жена му, — ще струва над хиляда златни монети.

Разбойниците обаче бяха по-страшни. Ако им окажеха съпротива, щеше да стане клане, а имаше и къщи, изгорени до основи. В размирни времена като онези такива неща не бяха необичайни.

В такова положение човек нямаше много време да решава какво да прави. За момент Сутеджиро сякаш не можеше да се откъсне от своята отколешна привързаност към чайника. Най-сетне каза:

— Няма какво да се прави.

След тези думи се почувства малко по-добре. Взе от чекмедженцето на един лакиран скрин ключа за стаята за съдове.

— Занеси му го — хвърли той ключа пред Хийоши.

Раздразнен от загубата на ценния чайник. Сутеджиро нямаше никакво желание да похвали момчето, макар да намери плана му твърде добър за дете на неговата възраст.

Хийоши отиде сам до килера. Излезе с дървена кутия в ръката и върна на господаря си ключа с думите:

— Най-добре ще е да угасите светлината и тихо да си легнете. Недейте се тревожи.

Щом занесе кутията на Тендзо, разбойникът, който едва можеше да повярва на това, което става, я отвори и внимателно разгледа съдържанието.

— Хм, това е — рече той.

Бръчките по лицето му се отпуснаха.

— Трябва бързо да се махате оттук с вашите хора. Докато търсех това в стаята за съдове преди малко, запалих свещ. Като и самураите му сега сигурно тъкмо се събуждат и скоро ще започнат да обикалят къщата.

Тендзо бързо се насочи към вратата.

— Ела при мен в Микурия когато поискаш. Ще те взема — с тези думи той се изгуби в тъмното.

Страшната нощ мина.

Дойде пладне на следващия ден. Понеже бе първата седмица на новата година, безкрайно шествие от гости се нижеха по двама-трима към главната къща. И все пак атмосферата в грънчарския дюкян беше необичайно напрегната. Сутеджиро беше раздразнителен и мрачен, а съпругата му, обикновено толкова бодра, не се виждаше никъде.

Офуку тихо влезе в стаята на майка си и седна. Тя още не се беше оправила напълно от снощния кошмар и лежеше в леглото с пребледняло като на болен лице.

— Тъкмо говорих с татко, мамо. Всичко ще се оправи.

— Така ли? Той какво каза?

— Първо не искаше да повярва, но когато му разказах за това какво направи Хийоши, как ме хвана тогава в задния двор и ми се закани, че щял да повика разбойниците от Микурия, остана изненадан и изглежда си промени мнението.

— Каза ли, че ще го изгони скоро?

— Не. Каза, че все още смятал тази маймунка за благонадеждна и тогава аз го попитах дали е намислил да отхрани съучастник на крадци.

— Още от самото начало не ми харесваха очите на това момче.

— И това му споменах и най-накрая той рече, че щом не се нрави на никого, няма друг изход, освен да го изгони. Добави, че понеже го е приел по препоръка на Като от Ябуяма, ще му бъде трудно да го направи. Най-добре би било с това да се заемем ние и да намерим някой благовиден предлог да го махнем, оттук.

— Добре. Вече не мога да понасям този песоглавец да работи тука дори още за половин ден. Той сега какво прави?

— Увива съдове в склада. Да му кажа ли, че искаш да го видиш?

— Не, моля те. Дори видът му само не ми понася. Сега, след като баща ти се е съгласил, няма ли да можеш ти сам да му кажеш, че от днес е изгонен и да го пратиш да си върви?

— Добре — отвърна Офуку, макар да го беше малко страх. — А със заплатата му какво да правя?

— От самото начало не сме се обвързвали с обещание да му заделяме пари за заплащане. А и макар да не е кой знае какъв работник, сме го хранили и обличали. Това е дори повече, отколкото заслужава. Е, остави му дрехите, с които е облечен и му дай две стиски сол.

Офуку беше прекалено изплашен да каже сам всичкото това на Хийоши и затова взе със себе си в склада още един човек. Щом надникна вътре, видя момчето да работи само, покрито от глава до пети с парченца слама.

— Да? Какво искате? — отвърна Хийоши с необичайно жив глас, като се изправи на крака пред Офуку.

Беше решил, че не ще е много добре да разправя за станалото предната нощ и не беше казал за това на никого, обаче бе горд от себе си — дотолкова, че тайно очакваше похвалата на господаря.

Офуку, придружаван от най-мускулестия от работниците — този, от който Хийоши най-много се плашеше — каза:

— Днес можеш да си ходиш, Маймунчо.

— Къде да си ходя? — попита изненадано момчето.

— У дома. Нали още си имаш къща?

— Имам, обаче…

— От днес не си на работа тук. Можеш да запазиш дрехите.

— Даваме ти ги заради добрината на господарката — обади се работникът, като му подаде солта и вързопа с дрехи. — Няма нужда да изказваш почитания на господаря, тъй че може да си тръгваш още сега.

Хийоши зашеметен усети как кръвта нахлува в лицето му. Гневът в неговия поглед сякаш прониза Офуку. Онзи се дръпна назад, взе от мъжа вързопа и торбичката със солта, сложи ги на земята и бързешком се отдалечи. По изражението в очите на Хийоши изглеждаше, като че се кани да се спусне след отдалечаващия се Офуку, но, заслепено от плача, момчето не можеше всъщност да види нищо. Спомни си насълзеното лице на своята майка, когато тя го предупреждаваше, че ако още веднъж бъде изгонен от работа, не ще може да погледне никого в очите и това ще посрами мъжа на сестра й. Споменът за вида на лицето и тялото й, изпито от бедност и раждания, го накара да преглътне сълзите. Носът му спря да тече, но той остана за момент на същото място, без да знае какво да направи после. Кръвта му кипеше от негодувание.

— Маймунке — провикна се един от работниците, — какво се е случило? Пак ли си оплескал нещо, а? Казаха ти да си ходиш, тъй ли? На петнайсет си — където и да отидеш, ще можеш да работиш поне за единия хляб. Бъди мъж и стига си хленчил.

Без да спират да работят, останалите работници му се заприсмиваха. Ушите му проглушаха от техния смях и подигравки и той реши да не плаче пред тях. Наместо това се извърна рязко насреща им и оголи белите си зъби.

— Кой хленчи? Писна ми от тоя досаден стар дюкян. Този път ще отида да служа при някой самурай!

Закрепи вързопа на гърба си, върза торбичката със сол за една бамбукова пръчка и я метна небрежно през рамо.

— На самурай ще служиш! — присмя му се един от работниците. — Що за начин да се сбогуваш с нас?

Всички се изсмяха.

Никой не мразеше Хийоши, но никой не го и съжаляваше. Самият той пък, още щом пристъпи от другата страна на пръстената стена, усети как сърцето му се изпълва от ясната синева на небето. Почувства се освободен.

През есента на миналата година Като Данджо се беше сражавал в битката при Адзукидзака. Нетърпелив да се отличи в боя, той се втурна посред отрядите на Имагава и бе ранен така тежко, че трябваше завинаги да се завърне у дома си. Сега спеше постоянно в своята къща в Ябуяма. Щом дните към края на годината застудяха, раната от копие в стомаха му започна все да се обажда. Непрестанно стенеше от болка.

Оецу се грижеше добре за съпруга си. Този ден тя переше изцапаните му с гной долни дрехи в потока, който минаваше през техния двор. Чу един безгрижен глас да си подпява нещо и се запита кой ли може да е. Раздразнена се изправи и се огледа наоколо си. Макар къщата да беше само по средата на склона на хълма Комьоджи, от вътре на пръстената стена можеха да се видят пътя в подножието и нивите на Накамура, река Шонай и широката равнина Овари зад него.

Навън беше остър студ. Новогодишното слънце мътно светеше над хоризонта и вещаеше края на още един ден. Пеещият глас бе така еклив, сякаш не бе изпитал горчивините на света или каквото и да е друго страдание. Пееше една популярна мелодия от края на предходното столетие, която тук, в Овари, бе изопачена от селските дъщери на предаческа песен.

„А, може ли това да е Хийоши?“, зачуди се тя, щом фигурата стигна подножието на хълма. На гърба си носеше мръсен платнен вързоп, а на края на една преметната през рамото му бамбукова пръчка висеше торба. Учуди се колко голям е станал за толкова кратко време и при все че бе толкова пораснал, си беше все така безгрижно весел.

— Леличко! Какво правиш там навън? — и Хийоши закима с глава за поздрав.

Песента придаваше на походката му известна отмереност, а гласът му, съвсем нехаен — известна насмешливост на поздрава. Лицето на леля му помръкна — приличаше на жена, забравила как да се смее.

— Какво правиш тук? Да не носиш известие за свещениците в Комьоджи?

Затруднен в отговора, Хийоши се почеса по главата.

— Пуснаха ме от дюкяна за съдове. Дойдох тук, понеже си мислех, че е по-добре да кажа на вуйчо.

— Какво? Пак ли? — намръщи се Оецу. — Идваш тук, след като отново са те изгонили?

Хийоши си помисли дали да не й каже причината, но му се стори, че някак не си заслужава усилията. С по-мек глас той добави:

— А вуйчо в къщи ли си е? Ако е, ще ми дадеш ли да говоря с него, моля те?

— В никакъв случай! Мъжът ми беше тежко ранен в сражение. Не се знае дали днес или утре няма да е последният му ден. Няма и да се приближиш до него — говореше остро, с рязък тон. — Наистина съжалявам сестра ми, че има дете като тебе.

При новината, която чу от леля си, Хийоши се обезкуражи.

— Ами, исках да помоля вуйчо за една услуга, но сигурно е безполезно нали?

— Каква услуга?

— Понеже е самурай, мислех, че ще може да ми намери място в някой самурайски дом.

— За какво ми говориш? На колко години си сега?

— На петнайсет.

— На петнайсет трябва вече да си поопознал света.

— Затова и не искам да работя на някое досадно място. Дали мислиш, че може някъде да има възможност, леличко?

— Как мога да знам? — Оецу му хвърли пълен с укор поглед. — Самурайските домове не приемат никого, ако не е възпитан в семейната традиция. Какво ще правят немирно и безотговорно момче като тебе?

В този момент една от слугините се приближи с думите:

— Елате бързо, госпожо. Болките на съпруга ви отново се влошиха.

Без дума повече Оецу се завтече към къщата. Изоставен, Хийоши се загледа в стъмващите се облаци над Овари и Мино. След малко влезе през портите в пръстената стена и заобикаля около входа на кухнята. Най-много искаше да се върне у дома в Накамура и да види майка си, но го спираше мисълта за втория му баща, при която оградата около родната къща почваше да му се струва направена от тръни. Реши, че най-важно сега е да си намери работа. Беше дошъл в Ябуяма от приличие, понеже сметна, че е нужно да осведоми благодетеля си, но след като Данджо се оказа в такова сериозно положение, не знаеше какво да прави сега — а беше и гладен.

Докато се чудеше къде ще спи от тази вечер нататък, нещо меко се уви около студения му крак. Погледна надолу и видя малко котенце. Хийоши го взе в ръце и приседна до кухненската врата. Гаснещото слънце ги обливаше с хладна светлина.

— И твоето коремче ли е празно? — попита той.

Котето потрепери, щом го допря до гърдите си. Усетило топлината на тялото на Хийоши, то почна да го ближе по лицето.

— Стига, стига — рече той и отмести главата му.

Не обичаше особено котки, но днес това беше единственото създание, което му показа привързаност.

Изведнъж момчето наостри уши. Очите на котето също се разшириха от изненада. От стаята до терасата се чу пронизителен вик на болка. След малко Оецу влезе в кухнята. Очите й бяха препълнени със сълзи, които тя изтри с ръкав, докато бъркаше някакъв мехлем на печката.

— Леличко — обади се предпазливо Хийоши, като гладеше котето, — това коте е гладно и трепери. Ако не му дадеш да яде нещо, ще умре.

Избегна да спомене собствения си стомах. Оецу сякаш не го чу.

— Още ли си тук? — попита тя. — Скоро ще се стъмни, но няма да ти дам да останеш в тази къща.

Тя скри сълзите с ръкава си. Хубостта на младата самурайска съпруга, толкова щастлива само преди две-три години, беше повехнала като обрулено от дъжда цвете. Хийоши, който все още държеше котето, си помисли за глада и за леглото, което сега му отказваха. Като погледна леля си, той внезапно забеляза, че видът й с нещо се е променил.

— Леличко! Коремът ти е голям. Да не си бременна?

Оецу вдигна стреснато глава, сякаш я бяха плеснали по бузата. Неочакваният въпрос беше съвършено неуместен за нея.

— Съвсем по хлапашки! Не трябва да задаваш такива неудобни въпроси. Отвратителен си!

После добави с раздразнение:

— Бързо се прибирай у дома, докато още е поне малко светло. Отивай в Накамура или където искаш! Тъкмо сега не ме е грижа какво ще правиш — преглътна задавено и се изгуби в къщата.

— Ще си тръгна — каза тихо на себе си Хийоши и стана да си върви, но котето не искаше да се лиши от топлината на гърдите му. В този момент една прислужница изнесе паничка варен ориз с бобена каша, показа я на котката и я извика навън. Тя веднага изостави Хийоши, за да последва храната. Момчето ги гледаше и устата му се пълнеха със слюнка, но по всичко изглежда, никой не се канеше да му предложи нещо за ядене. Реши да се връща в къщи. Когато стигна до входа на градината обаче, някой с остър слух усети присъствието му.

— Кой е там? — попита един глас от стаята за болни.

Закован на място, Хийоши позна Данджо и побърза да отговори. После, като реши, че моментът е подходящ, каза на самурая, че е бил изгонен от търговеца на съдове.

— Оецу, отвори вратата!

Оецу се опита да го разубеди, като възрази, че вечерният вятър ще го простуди и ще разлюти раните му. Не се пресегна да плъзне вратата настрани, докато Данджо не загуби търпение.

— Глупачка! — викна той. — Какво значение има дали ще живея двайсет дни повече? Отваряй!

Разплакана, Оецу го послуша и каза на Хийоши:

— Само ще влошиш болестта му. Поднеси му почитанията си и си тръгвай.

Хийоши застана с лице към стаята на болния и се поклони. Данджо седеше облегнат на купчина завивки.

— От дюкяна за съдове ли те изгониха, Хийоши?

— Да, господине.

— Хм. Е, нищо.

— Какво? — попита момчето озадачено.

— Няма нищичко срамно в това да те изгонят от работа, стига да не си бил нечестен или несправедлив.

— Разбирам.

— Твоят дом също на времето е бил самурайски. Самурайски, Хийоши.

— Да, господине.

— Един самурай не работи само заради прехраната. Той не е роб на стомаха си. Той живее заради това, за което е призван, заради службата и дълга. Храната е нещо в придатък, дар от небето. Не ставай като онези, които, в борба за поредния къшей хляб, прекарват живота си в безпътица.

Наближаваше вече полунощ.

Кочику, по начало болнав, беше измъчван от някаква детска болест и непрестанно плачеше. Вече не бозаеше от майка си и сега лежеше на едно сламено легло.

— Ако станеш, ще замръзнеш — толкова е студено — каза Оцуми на майка си. — Иди си легни.

— Как, след като баща ти още не се е прибрал?

Онака се изправи и седна заедно с Оцуми до огнището. Двете се заеха усърдно с ръкоделието, останало недовършено от вечерта.

— Какво прави той? И тази вечер ли няма да се прибира?

— Е, Нова година е.

— Но никой в тази къща, и най-вече ти, не я е отпразнувал с повече от една-единствена ечемичена питка. И през цялото време трябва да работим като сега на студа.

— Е, мъжете имат свои си забавления.

— Макар да продължаваме да го наричаме „господине“, той не работи. Само пие саке. Когато пък се прибере в къщи, през цялото време те тормози. Побеснявам от това.

Оцуми беше на възраст, когато момичетата обикновено напускат дома, за да се омъжат, но тя не искаше да изоставя майка си. Знаеше за паричните им затруднения и насън дори не си помисляше за пудра и руж, какво остава за новогодишна премяна.

— Не говори така, моля те — рече разплакана Онака. — На баща ти не може да се разчита, но някой ден Хийоши ще стане уважаван човек. Ще те омъжим за добър момък, макар да не можеш да кажеш, че майка ти добре е подбрала собствения си съпруг.

— Не искам да се омъжвам, мамо. Искам винаги да бъда с тебе.

— Една жена не бива да живее така. Чикуами не знае за това, но когато осакатиха Яемон, заделихме един наниз монети от парите, които той получи от господаря си. Мислехме си, че ще стигнат за твоята сватба. А и съм събрала повече от седем бали излишна коприна, за да ти изтъчем кимоно.

— Мисля, че някой иде, мамо.

— Баща ти ли?

Оцуми проточи врат, за да погледне кой е.

— Не.

— А кой тогава?

— Не знам. Тихо — тя преглътна шумно, внезапно усетила безпокойство.

— Мамо, там ли си? — обади се Хийоши в тъмното.

Стоеше неподвижен, без да направи и крачка, за да влезе в другата стая.

— Хийоши?

— А-ха.

— По това време вечерта?

— Изгониха ме ОТ дюкяна.

— Изгониха!

— Прости ми. Моля те, мамо, прости ми — изрида той.

Онака и Оцуми едва не се сблъскаха от бързане да го посрещнат.

— Какво ще правиш сега? — попита Онака. — Само не стой така навън. Влизай вътре — тя хвана Хийоши за ръката, но той поклати глава.

— Не, скоро ще трябва да си ходя. Прекарам ли дори и една нощ в тази къща, няма да искам да ви оставя отново.

Макар Онака да не желаеше синът й да се връща в този измъчен от бедност дом, не можеше да понесе той да си тръгне веднага отново в нощта. Очите й се отвориха широко.

— Къде отиваш? — попита го тя.

— Не знам, но този път ще служа на някой самурай. Тогава ще мога да донеса спокойствие и на двете ви.

— Ще служиш на самурай ли? — прошепна Онака.

— Ти ми каза, че не искаш да ставам самурай, но това е, което истински ме влече. И вуйчо ми в Ябуяма каза същото. Каза, че сега е времето за това.

— Ами ще трябва да обсъдиш това и с втория си баща.

— Не искам да го виждам — заяви Хийоши и поклати глава. — Ще трябва да ме забравите за близките десет години. Няма да е добре за теб да не се омъжваш, сестричке. Имай търпение обаче, а? Щом стана голям човек, ще облека майка ни в коприна и ще ти купя пояс от везан брокат за сватбата.

И двете жени се разплакаха от това, че Хийоши е пораснал дотолкова да говори такива неща. Сърцата им бяха като езера от сълзи, които заплашваха да удавят телата.

— Мамо, ето две стиски сол, които ми платиха от магазина. Спечелил съм ги с две години работа. Сложи ги в кухнята, сестричке — Хийоши сложи торбичката на земята.

— Благодаря ти — каза майка му, като се наведе над нея. — Това е солта, която си спечелил с първото си излизане вън от дома.

Хийоши остана доволен. При вида на радостното лице на майка си той самият изпита такава радост, че едва не се понесе във въздуха. Закле се за в бъдеще да я направи още по-щастлива. „Ето, значи! Това е солта на моето семейство, помисли си момчето. Не, не само на семейството, а и на селото. Или, още по-добре, на цялото царство.“

— Навярно доста време ще мине, преди да се върна — каза Хийоши, като се насочи към пътната врата, без да сваля обаче поглед от Онака и Оцуми. Единият му крак беше вече на прага, когато Оцуми внезапно се наведе напред и рече:

— Хийоши, чакай! — После се обърна към майка си: — Онзи наниз с монети, за който току-що ми каза, аз нямам нужда от него. Не искам да се омъжвам, така че дай го, моля те, на Хийоши.

Като заглуши с ръкава си едно ридание, Онака донесе наниза и го даде на Хийоши, който го погледна и каза:

— Не, нямам нужда от тях — и подаде монетите на майка си.

Оцуми, със загрижеността на по-голяма сестра, попита:

— А какво ще правиш далеч от дома без пари?

— Вместо това, мамо, ще ми дадеш ли сабята, която е носил татко — онази, направена за дядо ми?

Майка му се сепна, сякаш я бяха ударили в гърдите.

— Парите ще ти помогнат да оцелееш. Моля те, не ми искай тази сабя.

— Да не би да не е наша вече? — попита Хийоши.

— Ами… не — и майка му призна с горчив глас, че отдавна беше продадена, за да платят сакето на Чикуами.

— Е, няма значение. Нали онази ръждива сабя в килера все още си е на мястото?

— А… стига да я искаш.

— Мога ли да я взема? — макар да не желаеше да наскърбява майка си, Хийоши беше настоятелен. Спомни си колко беше желал тази неугледна стара сабя, когато беше на шест години и как тогава бе разплакал майка си. Сега тя се бе примирила с мисълта, че ще отрасне като такъв, какъвто се бе молила никога да не стане — самурай.

— Ох, добре, вземи я. Но, Хийоши, никога не заставай срещу друг човек и не я вади от ножницата. Моля те, Оцуми, иди я донеси.

— Недей. Аз ще отида.

Хийоши изтича в килера. Откачи сабята от гредата, на която беше висяла. Щом я препаса, си спомни за разплаканото шестгодишно момченце, преди толкова много време. И в този миг усети, че е пораснал.

— Хийоши, майка те вика — каза Оцуми, като надникна в килера.

Онака беше запалила свещ на малкия домашен олтар на полицата. В дървена чинийка бе сложила няколко зърна ечемик и малка купчинка от солта, донесена от Хийоши. Майката сключи ръце в молитва. Хийоши влезе и тя му каза да седне. После извади от раклата един бръснач. Момчето отвори широко очи.

— Какво ще правиш? — попита то.

— Ще ти устроим церемония по встъпване в пълнолетие. Макар да не можем да го направим тържествено, ще отпразнуваме излизането ти в широкия свят.

Тя обръсна предната част на главата на Хийоши. После накисна малко прясна слама във вода и върза косата му назад с нея. Хийоши никога нямаше да забрави това преживяване. И докато грапавата кожа на майчините ръце, които го докосваха по страните и ушите, го натъжи, той усещаше същевременно и нещо друго. „Сега съм като всички останали“, помисли си момчето. „Голям.“

Чуваше се лаят на бездомно куче. В тъмнината на тази раздрана от война земя изглежда единствено кучешкият лай ставаше все по-силен. Хийоши излезе навън.

— Е, аз тръгвам.

Не можа да каже нищо друго, дори и „грижете се за себе си“ — думите засядаха в гърлото му.

Майка му се поклони ниско пред олтара. Оцуми, взела на ръце разплакания Кочику, се завтече след него.

— Довиждане — каза Хийоши.

После не погледна назад. Фигурата му се смаляваше и смаляваше, докато съвсем се изгуби от погледа. Може би от студа, нощта беше много ясна.

Пушката на Короку

На няколко мили от Кийосу и на по-малко от десет от Нагоя беше селото Хачисука. Откъдето и да влезе човек в него, почти отвсякъде се виждаше един хълм с формата на шапка. По пладне в летния гъсталак се чуваше само песента на цикадите; нощем силуетите на големи летящи прилепи прорязваха лицето на луната.

— Йо!

— Йо! — се чу в отговор като ехо от вътрешността на гъсталака.

Ров, пълен с вода от река Кание, опасваше високите скали и големите дървета на хълма. Ако не се загледаш, сигурно нямаше да забележиш, че водата гъмжи от тъмни синьо-зелени водорасли, каквито обикновено има в застоялите естествени водоеми. Те никнеха по потъмнелите от времето каменни стени и насипите, цяло столетие защитавали това място, а заедно с него — наследниците на господарите на областта и техния имот и власт.

Отвън погледнато, беше почти невъзможно да се отгатне колко хиляди и дори десетки хиляди акра обитаема земя имаше върху хълма. Домът принадлежеше на един могъщ местен род от село Хачисука и стопаните му от много поколения насам бяха известни с детското си име Короку. Сегашният господар се казваше Хачисука Короку.

— Йооо! Отворете портата!

От другата страна на рова се донасяха гласовете на четирима или петима мъже. Единият беше Короку.

Истината бе, че нито той, нито предците му бяха от благородното потекло, с което се хвалеха, нито пък имаха права върху земята и управлението й. Бяха един могъщ местен род, но нищо повече. Макар Короку да бе наричан господар, а тези мъже — негова свита, всъщност в целия му дом имаше нещо делово и простовато. Между главата на домакинство и обкръжението му е естествено да се държат свойски помежду си, но отношенията между Короку и неговите мъже по-скоро наподобяваха такива между главатаря на шайка и хората, които го следват.

— Какво ли прави? — промърмори Короку.

— Какво се моткаш, пазачо? — провикна се не за първи път един от свитата.

— Йооо!

Този път се чу отговорът на пазача и дървената порта с тъп звук се отвори.

— Кой е?

От ляво и от дясно ги наобиколиха мъже с металически фенери, прилични на закачени на тънки пръчки камбани. Такива фенери могат да бъдат носени на бойното поле или в дъжд.

— Короку е — отвърна той, облян от светлината на лампите.

— Добре дошъл.

При преминаването си през портата хората се назоваваха по име.

— Инада Ойносуке.

— Аояма Шиншичи.

— Нагай Ханоджо.

— Мацубара Такуми.

С тежки стъпки продължиха надолу по един широк, тъмен коридор към вътрешността на къщата. По цялото му протежение лицата на слугите, жените, съпругите и децата — множеството, което съставляваше това голямо семейство — кимаха за поздрав на главата на рода, върнал се от външния свят. Короку отвръщаше на поздравите на всеки поне с поглед. Като стигна в централното помещение, той седна тежко на една кръгла сламена постелка. Малка лампа осветяваше ясно бръчките по лицето му. „Да не е в лошо настроение?“, зачудиха се притеснени жените, докато носеха вода, чай и питки от черен фасул.

— Ойносуке? — обади се Короку след малко и се обърна към този от свитата, който седеше най-далеч от него. — Добре ни посрамиха тази вечер, а?

— Така е — съгласи се Ойносуке.

Четиримата мъже, седнали редом с Короку, имаха огорчен вид. Той самият сякаш не можеше да намери отдушник за лошото си настроение.

— Такуми, Ханоджо, а вие какво мислите?

— За кое?

— За това, дето стана тази вечер! Не беше ли името на рода Хачисука срамно опетнено?

Четиримата мъже потънаха в дълбоко мълчание. Нощта беше душна, нямаше и помен от вятър. Димът от кадилницата за прогонване на комарите влизаше в очите им.

По-рано днес Короку бе получил покана от един от важните придворни на Ода да посети чайна церемония. Никога не беше имал вкус към подобни неща, но всичките гости щяха да бъдат именити хора от Овари и това щеше да е добра възможност да се срещне с тях. Ако беше отказал поканата, би предизвикал присмех. Щеше да почне да се говори: „Колко са надути и каква важност си придават. Че той не е нищо повече от главатар на банда ронини. Сигурно го е страх да не се види, че нищо не разбира от чайна церемония.“

Короку и четирима от приближените му се появиха на приема по много достолепен начин. По време на церемонията един чайник от акайски порцелан привлече погледа на едного от гостите и в хода на разговора от устата му се изплъзна невнимателната забележка:

— Колко странно, сигурен съм, че съм виждал този чайник в дома на Сутеджиро, търговеца на съдове. Да не би да е известният съд, дето бил откраднат от разбойници?

Домакинът, необикновено привързан към своя чайник, естествено изпадна в силен смут.

— Та това е нелепо! Че аз съвсем наскоро го купих в един магазин в Сакай за почти хиляда златни монети! — и той дори си направи труда да покаже разписката.

— Е — продължи да настоява гостът, — крадците трябва да са го продали на сакайския търговец и през няколко ръце той най-сетне е стигнал до почитаемия ваш дом. Онзи, който нахлу в къщата на търговеца, беше Ватанабе Тендзо от Микурия. В това няма никакво съмнение.

Тръпка полази събраните гости. Явно говорещият не знаеше нищо за родословието на един друг от присъстващите — Хачисука Короку. Домакинът обаче и мнозина заедно с него бяха наясно, че Ватанабе Тендзо е племенник на Короку и един от главните негови съюзници. Преди да си тръгне, Короку се зарече да проучи докрай как стоят нещата. Беше почувствал честта си засегната и се върна у дома ядосан и засрамен. Никой от угрижените му другари не можеше да измисли какво да се прави. Ако се отнасяше до собствените им семейства и свити, биха могли да оправят нещата, но въпросът опираше до Тендзо, който пък бе племенник на Короку. Тендзовият дом в Микурия беше свързан с този в Хачисука и там постоянно живееха двадесетина, до тридесет ронина.

Короку беше още по-ядосан, понеже Тендзо му бе роднина.

— Това е нетърпимо — изръмжа той с презрение към безпътството на племенника си. — Глупав бях да не му обръщам внимание какви ги върши напоследък. Почнал е да се облича в хубави дрехи и си е взел много наложници. Посрами семейното име. Ще трябва да се отървем от него. Иначе така ще почнат да смятат рода Хачисука за нищо по-различно от банда крадци или шайка безпътни ронини. Печално положение за семейство, което се ползва с името на един от първите местни родове. Дори и аз, Хачисука Короку, чувам на всеослушание, че съм бил главатар на разбойници.

Ханоджо и Ойносуке сведоха погледи надолу, смутени от сълзите на огорчение, които внезапно забелязаха в очите на Короку.

— Слушайте всички! — Короку премери хората си с поглед. — Керемидите на този дом са изрисувани с един знак — кръста-манджи. Макар сега да е покрит с мъх, този знак се е предавал от времето на моя далечен предшественик — господаря Минамото Йоримаса, комуто е бил присъден от княз Такакура, задето този му събрал вярна войска. Нашето семейство е служило някога на шогуните, но от времето на Хачисука Таро сме загубили влиятелността си. И сега сме само един от местните родове. Знае се, че няма да изгнием в това село, без да сме се опитали да направим нещо по-добро. Не — аз, Хачисука Короку, се зарекох, че времето е дошло! Отдавна чакам деня, в който да измия името на семейството ни и да покажа нещо на света.

— Винаги така си говорил.

— И преди съм ви казвал, че преди да сторите нещо, трябва да мислите и че трябва да закриляте по-слабите. Моят племенник не се е поправил. Нахлул е в къщата на този търговец и нощем е направил онова, което вършат крадците — Короку прехапа устна. Ясно му беше, че не може да остави това така. — Ойносуке, Шиншичи. Идете двамата в Микурия, още тази нощ. Доведете ми Тендзо, но не му казвайте за какво. Той има доста въоръжени мъже при себе си. Както казват, не е човек, който ще се остави да го хванат с една само връв.

Следващото утро дойде с чуруликането на птиците в гората по хълмовете. Една от къщите в укреплението първа бе огряна от утринното слънце.

— Мацу, Мацу!

Мацунами, съпругата на Короку, надникна в спалнята. Мъжът й беше буден и лежеше настрана под мрежата за комари.

— Върнаха ли се вече хората, които пратих снощи в Микурия?

— Не, още не са.

— Хм — изръмжа Короку със загрижен вид на лицето.

Макар племенникът му да бе злосторник, който само лошо знаеше да върши, умът му беше остър. Ако нещо стане, дали би се усетил и опитал да избяга? „Доста закъсняват“, помисли си той отново.

Жена му събра мрежата. Синът им Камейчи си играеше с края на плата. Още нямаше две години.

— Хей! Я ела тук! — Короку прегърна детето и протегна ръце напред. Пълничко като децата от китайските картини, момчето тежеше дори и на баща си.

— Какво има? Клепачите ти са зачервени и подпухнали — Короку близна очите на Камейчи.

Момчето се раздразни, замаха и почна да драска срещу лицето на баща си.

— Трябва да са го изпохапали комарите — отвърна майка му.

— Ако са само комари, няма за какво да се притесняваме.

— Толкова е немирен, дори когато спи. Все се измъква изпод мрежата.

— Не го оставяй да простине, докато спи.

— Няма, разбира се.

— И внимавай за дребна шарка.

— По-добре не я споменавай.

— Той ни е първото дете. Може да се каже — награда от първия наш поход.

Короку беше млад и набит. Отърси се от мимолетното удоволствие и излезе от стаята с широки крачки, като човек, който си е поставил някаква голяма цел. Не беше от тези, които мирно си седят у дома и си сърбат сутрешния чай. След като се преоблече и изми лицето си, той влезе в градината и бързешком се насочи натам, откъдето идваше шум от удари.

Встрани от тясната пътечка имаше две малки ковачници, построени доста наскоро на мястото на две отсечени грамадни дървета. Беше посред гората, където досега брадвата не беше докосвала ствол още от времето на Корокувите прадядовци.

Майсторът на пушки Кунийоши, когото Короку тайно беше повикал от Сакай, работеше заедно с чираците си.

— Как върви? — попита самураят. Кунийоши и хората му се проснаха по очи върху пръстения под. — Все още без успех, а? Още ли не можете да изкопирате пушката, която имате за образец?

— Все опитвахме и опитвахме. Останахме без сън и ядене, но…

Короку кимна. Тъкмо в този момент един от по-низшите служители дойде при него и каза:

— Господарю, двамата мъже, които пратихте в Микурия, току-що се върнаха.

— Дойдоха? Сега ли?

— Да, господарю.

— Довели ли са Тендзо?

— Да, господарю.

— Добре! — Короку закима доволно. — Накарайте го да почака.

— Вътре ли?

— Да. Ще се върна скоро.

Короку беше далновиден — от това зависеше целият му род, но освен това неговият характер имаше и друга страна — склонност към мекосърдечие. Можеше да бъде суров, но сълзите бяха в състояние да го трогнат, особено когато се отнасяше за човек от неговата плът и кръв. И все пак бе решил — тази сутрин трябва да приключи с племенника си. Въпреки това се колебаеше и доста дълго остана да погледа Кунийоши как работи.

— Ами естествено — каза. — В крайна сметка оръжията с барут се появиха тук само преди седем-осем години. Оттогава самурайските родове по всички области се надпреварват да ги правят или да ги купуват от корабите на европейските варвари. Тук в Овари сме с преднина. На север и на изток трябва да има много местни самураи, които дори не са виждали пушка. И вие не сте правили такова нещо преди, така че недейте бърза и работете внимателно — човек се учи от грешките си. Можете ли да направите една, ще направите още сто и те ще са ни под ръка за по-късно.

— Господарю! — служителят се върна и падна на колене върху покритата с роса земя. — Чакат ви.

Короку го изгледа.

— Скоро ще дойда. Могат да почакат още малко.

Макар и решен на скъпата жертва да накаже племенника си в името на справедливостта, Короку беше раздвоен между морала и чувствата си. Канеше се да тръгва, когато отново се обърна към Кунийоши:

— До края на годината ще можеш да направиш десет-двайсет годни оръжия, нали?

— Да — отвърна ковачът и понеже беше наясно със своята отговорност, доби сериозно изражение на осажденото си лице. — Мога ли да направя една, която намирам за добра, ще мога да направя четирийсет и дори сто.

— Първата е трудната, а?

— Толкова пари харчите за мен.

— Не се грижи за това.

— Благодаря ви, господарю.

— Не вярвам боевете да свършат следващата година, или по-следващата, или тези след нея… Когато тревата на това място изсъхне и пъпките почнат отново да се разтварят — е, тогава направи всичко, за да свършиш по-бързо.

— Ще вложа всичките си сили.

— И запомни — трябва да се работи тайно.

— Да, господарю.

— Шумът от чука е малко силен. Можеш ли да ковеш така, че да не се чува вън от рова?

— Ще внимавам и за това.

На излизане от ковачницата Короку видя една подпряна до духалото пушка.

— А тази? — попита той. — Образецът ли е или вие сте я направили?

— Чисто нова е.

— Я, нека да я видя.

— Боя се, че още не е съвсем готова за показване.

— Няма значение. Имам добра мишена за нея. Ще стреля ли?

— Сачмата излита, но както и да се опитвам, не мога да направя механизмът да захапва като в образеца. Ще опитам да измисля нещо по-добро.

— Пробата също е важно нещо. Нека да я взема.

Короку я пое от ръцете на Кунийоши, опря цевта на свития си лакът и се направи, че се прицелва. Тъкмо в този миг на вратата на ковачницата се появи Инада Ойносуке.

— О, още не сте свършили.

Притиснал приклада към ребрата си, Короку се обърна към Ойносуке.

— Е?

— Мисля, че трябва да дойдете бързо. Успяхме да придумаме Тендзо да дойде с нас, но той изглежда намира всичко това за странно и почна да нервничи. Ако нещата се объркат, може да се превърне в разбилия клетката си тигър от приказката.

— Добре, идвам.

Короку подаде пушката на Ойносуке и с широки крачки тръгна по пътеката през гората.

Ватанабе Тендзо седеше тъкмо пред входа на стаята за писане и се чудеше какво става. Заради какво ли извънредно произшествие го повикаха тук? Аояма Шиншичи, Нагай Ханоджо, Мацубара Такуми и Инада Ойносуке — верните служители на рода Хачисука — седяха заедно до него и през цялото време внимателно го наблюдаваха. Тендзо почна да усеща безпокойство от мига на идването си. Мислеше да си намери оправдание и да си тръгне, когато забеляза в градината Короку.

— А, чичо — поздравът му беше придружен с насилена усмивка.

Короку изгледа своя племенник с безразличие. Ойносуке опря приклада на пушката на земята.

— Тендзо, ела навън в градината, а? — обади се той.

Видът му не беше по-различен от обикновено. Тендзо се поуспокои.

— Казаха ми да дойда бързо — имало някаква важна работа за уреждане.

— Така е.

— И каква работа?

— Ела тук по-добре.

Тендзо обу чифт сламени сандали и излезе в градината. Ханоджо и Такуми го придружиха.

— Стойте — изкомандува Короку, седна на един голям камък и вдигна пушката.

Тендзо след миг осъзна, че чичо му ще се премери в него, но нямаше какво да направи. Другите мъже стояха наоколо му, безучастни като пулове върху дъска за го. Главатарят на микурийските разбойници беше хванат натясно. Лицето му поморавя. От Короку излизаха невидими пламъци на ярост. Изразът на лицето му убеди Тендзо, че думите ще бъдат безполезни.

— Тендзо!

— Да?

— Ти сигурно не си забравил какво съм ти говорил толкова пъти поред?

— Добре съм го запомнил.

— Родил си се човек в един свят на безпорядъка. Най-недостойните неща са суетността в облеклото, неумереността в яденето и потискането на простите, мирни хора. Тъй наречените големи местни родове, също както и ронините, правят това. Семейството на Хачисука Короку не е като тях и аз, вярвам, вече съм те предупредил за това.

— Да, така е.

— Нашето семейство единствено се е зарекло да се стреми към нещо по-голямо и да го постигне. Зарекли сме се да не потискаме земеделците, да не вършим разбойничества и ако поемем в тази област властта, да се погрижим нейното благоденствие да бъде споделяно от всички.

— Така е.

— И кой наруши този обет? — попита Короку. Тендзо мълчеше като онемял. — Тендзо! Ти злоупотреби с военната сила, която ти бях поверил. Употреби я за зли цели и нощно време направи това, което вършат крадците. Нахлул си в дома на търговеца в Шинкава и си откраднал акайския чайник, нали?

Тендзо имаше вид, като че се кани да побегне.

Короку се изправи и гласът му прогърмя:

— Сядай, свиньо! Да не искаш да избягаш?

— Не… няма — гласът му трепереше. Свлече се върху тревата и седна, сякаш го бяха приковали към почвата.

— Вържете го! — изръмжа Короку на приближените си.

Мацубара Такуми и Аояма Шиншичи в същия миг се намериха върху Тендзо. Извиха ръцете му зад гърба и ги завързаха с шнура на сабята му. Щом Тендзо ясно осъзна, че неговото престъпление е разкрито и че е в опасност, бледото му лице доби малко по-решителен и дързък израз.

— Ъ-ъ чичо, какво ще правиш с мене? Знам, че си ми по-стар роднина, но това е невъобразимо.

— Млък!

— Кълна се, не си спомням да съм вършил онова, за което говориш.

— Млъквай!

— Кой ти е казал такова нещо?

— Ще замълчиш ли или не?

— Чичо… ти си ми роднина, нали така? Щом се носят такива слухове, не можеше ли да ме попиташ дали са верни?

— Остави тези страхливи извинения.

— Но главата на един голям род не може да действа по слухове, без да ги е проверил…

Не ще и дума, това хленчене беше противно на Короку. Той вдигна пушката и я опря на свивката на лакътя си.

— Негодник такъв. Ти си просто живата мишена, нужна ми, за да изпробвам това ново оръжие, което Кунийоши току-що направи за мен. Вие двамата, заведете го до оградата и го вържете за някое дърво.

Шиншичи и Такуми блъснаха Тендзо и го сграбчиха за врата. Изтикаха го до долния край на градината, който беше достатъчно далеч, та слаб стрелец да не може да прати чак дотам стрелата си.

— Чичо! Искам само да кажа нещо. Изслушай ме, поне сега! — извика Тендзо. Всички ясно чуха гласа му и доловиха отчаянието в него.

Чичото не му и отвърна. Ойносуке донесе фитил. Короку го взе и след като зареди сачма в мускета, се премери в своя безпомощно пищящ племенник.

— Признавам, съгреших! Моля те, чуй ме!

Безучастни също колкото господаря си, мъжете стояха мълчаливо изопнати и гледаха. След няколко минути Тендзо млъкна. Главата му клюмна надолу. Може би вече предвкусваше смъртта. Или навярно бе окончателно съкрушен.

— Не го бива! — промърмори Короку. Отмести очи от мишената. — Дори и щом дръпна спусъка, сачмата не излита. Ойносуке, изтичай до ковачницата и ми доведи Кунийоши.

Щом ковачът се появи, Короку му подаде пушката с думите:

— Току-що се опитах да стрелям, но не става нищо. Поправи я.

Кунийоши огледа мускета.

— Не може да се поправи лесно, господарю.

— Колко време ще отнеме?

— Може би ще успея до тази вечер.

— Не можеш ли по-рано? Живата мишена, на която ще го пробвам, чака.

Едва сега ковачът разбра, че Тендзо е бил предназначен за мишена.

— П… племенникът ви ли? — заекна той.

Короку остави това без внимание.

— Сега си оръжейник. Добре ще е да се посветиш на направата на пушка. Успееш ли да я завършиш дори един ден по-рано от очакваното, ще бъде добре дошло. Тендзо може да е злодей, но все пак ми е роднина и наместо да умре като куче, би донесъл полза, ако го употребим за изпробване на оръжието. А сега продължавай с работата си.

— Добре, господарю.

— Тогава какво чакаш? — очите на Короку пламнаха като сигнални огньове. Дори без да вдига поглед, Кунийоши усети горещината им. Взе пушката и се завтече бързешком към ковачницата.

— Такуми, дай малко вода на мишената ни — нареди Короку. — Остави поне трима души да го пазят, докато пушката бъде поправена — и той се упъти към голямата къща да закуси.

Такуми. Ойносуке и Шиншичи също излязоха от градината. Нагай Ханоджо щеше този ден да си ходи у дома при семейството и скоро се обади, че тръгва. Горе-долу по същото време Мацубара Такуми отиде да свърши някаква работа, така че на хълма останаха само Инада Ойносуке и Аояма Шиншичи.

Слънцето се изкачи по небето. Сгорещи се. Цикадите забръмчаха монотонно и единствените живи същества, които се движеха под палещата жега, бяха мравките, пълзящи по нажежените камъни в градината. Яростен шум от удари на чук се носеше на вълни от ковачницата. Как ли отекваше той в ушите на Тендзо?

— Още ли не е готова пушката? — всеки път, щом суровият глас прозвучеше от стаята на Короку, Аояма Шиншичи тичаше до работилницата под изгарящата жега. И всеки път се връщаше на терасата с думите:

— Още малко време им трябва — и съобщаваше как напредва работата.

Протегнал встрани ръце и крака, Короку подремваше на пресекулки. Накрая и Шиншичи, уморен от вчерашните вълнения, потъна в лек сън.

Вдигна ги гласът на един от стражите, който викаше:

— Избягал е!

— Господарю Шиншичи! Избягал е! Елате бързо!

Шиншичи изтича бос в градината.

— Племенникът на господаря е убил двама стражи и е избягал! — лицето на мъжа беше с цвят досущ като на хума.

Шиншичи затича редом със стража, като викаше назад през рамо:

— Тендзо е убил двама стражи и избягал!

— Какво? — кресна Короку, внезапно събуден от дрямката си.

Цикадите все така продължаваха своята песен. Почти с едно-единствено движение той се изправи на нозе и препаса сабята, която винаги стоеше до него, докато спи. Скочи от терасата и не след дълго догони Шиншичи и стража.

Щом стигнаха дървото, Тендзо се беше изгубил от поглед. До ствола лежеше само едно развързано конопено въже. Около десет крачки по-надолу с лице към земята се виждаше труп. Намериха другия страж подпрян в подножието на стената, с глава, цепната на две като узрял нар. Двете тела бяха напоени с кръв, сякаш някой ги бе облял целите. В горещия ден кръвта по тревата бързо бе засъхнала и добила черния цвят на лакирано дърво, а миризмата беше привлякла рояци мухи.

— Пазачо!

— Да, господарю — мъжът се хвърли в нозете на Короку.

— Двете ръце на Тендзо бяха вързани с шнура на сабята му, а за дървото го държеше конопено въже. Как е успял да се измъкне от тях? Доколкото виждам, въжето не е прерязано.

— Ами… ние го развързахме.

— Кой?

— Един от убитите стражи.

— Защо го развързахте? И с чие позволение?

— Отначало не го слушахме, обаче вашият племенник каза, че искал да се облекчи. Каза, че не издържал повече и…

— Глупак! — кресна Короку на стража, като едва се сдържаше да не заудря с крак в земята. — Как си могъл да се хванеш на изтъркана хитрост като тази? Пън такъв!

— Моля ви, простете ми, господарю. Вашият племенник ни каза, че имате добро сърце и попита дали наистина вярваме, че ще убиете свой собствен роднина. Каза, че го наказвате само за назидание и понеже в момента сте правели пълно разследване, до залез-слънце ще му просите. После продължи, че ако не го послушаме, ще си изпатим, задето сме го накарали да се измъчва така много. Накрая един от тези тук го развърза и отиде заедно с него и другия страж, за да може да се облекчи под сянката на онези дървета.

— И?

— После чух писък. Уби и двамата и аз изтичах до къщата да ви кажа какво е станало.

— Накъде тръгна?

— Последно го видях да се хваща за ръба на стената, така че предполагам, прескочил я е. Стори ми се, чух нещо да пада във водата на рова.

— Шиншичи, догони го. Веднага излез с още мъже на пътя за селото.

След като даде тези заповеди, той самият със страховита бързина се втурна към предната порта.

Покрит с пот, Кунийоши така и не разбра какво е станало и колко време е минало. За него не съществуваше нищо друго освен пушката. Наоколо му хвърчаха искри от пещта. Най-сетне бе успял да оформи от железни стърготини необходимата част. С облекчение от свършената работа той нежно хвана в ръцете си мускета. И все пак още не беше напълно сигурен, че сачмата ще изхвърчи от дулото. Насочи празното оръжие към стената и го изпробва. С дърпането на спусъка се чу приятно прищракване.

„Ох, изглежда, че е наред“, помисли си той. Щеше обаче да е страшно неприятно, ако го даде на Короку и онзи намери още някакъв недостатък. Натъпка цевта с барут и сачма, зареди резервоарчето за палене на фитила, насочи дулото към пода и стреля. Разнесе се гръмък изстрел и сачмата издълба малко отверстие в пръстта.

„Успях!“

Като си мислеше за Короку, зареди наново пушката и се забърза по пътеката между гъстите дървета, която водеше от малката постройка към градината.

— Хей, ти! — извика някой, който едва се виждаше в сянката на едно дърво.

Кунийоши спря.

— Кой е? — попита той.

— Аз.

— Кой си?

— Ватанабе Тендзо.

— А? Племенникът на господаря ли?

— Какъв си такъв изненадан? Всъщност, разбирам защо. Сутринта бях вързан за онова там дърво и се канеха да изпробват върху мен тази пушка. А ето ме сега тук.

— Какво се е случило?

— Не те засяга: Разправия между чичо и племенник. Добре ми се поскара той.

— Знаех си аз.

— Слушай. Тъкмо сега до езерото Ширахата в селото става сбиване между селяни и самураи от околността. Чичо ми, Ойносуке, Шиншичи и техните хора отидоха натам. Очакват и аз веднага да ги последвам. Успя ли да свършиш с пушката?

— Да.

— Дай ми я тогава.

— Това нареждане на господаря Короку ли е?

— Да. Дай ми я. Ако враговете избягат, няма да можем да я изпробваме.

Тендзо сграбчи пушката от ръката на Кунийоши и изчезна в гората.

— Странно — помисли си ковачът.

Впери поглед в гърба на Тендзо, който си проправяше път между дърветата покрай външната стена. Видя го как се изкатери по нея, прескочи я и падна малко преди да стигне другия край на рова. Потънал до гърди във вонящата вода, той без да губи време прецапа като диво животно до брега.

— А! Той бяга! Помощ! Ето го! — завика Кунийоши колкото му глас държи от върха на стената.

Тендзо изпълзя от водата с вид на изкалян плъх и се извърна към ковача. Прицели се с пушката и стреля.

Оръжието издаде страховит звук. Тялото на Кунийоши се строполи от пръстената стена. Със скокове на бягащ леопард Тендзо претича през полето.

„Елате всички!“

Известието носеше подписа на главата на рода — Хачисука Короку. До вечерта домът се бе напълнил със самураи и някои даже стояха навън от портата.

— Битка ли?

— Какво мислите, че се е случило? — питаха се те един другиго, развълнувани от изгледите за сражение.

Макар досущ като обикновените земеделци и търговци да оряха своите ниви, да продаваха копринени пашкули, да отглеждаха коне и да ходеха на пазара, в основата си те бяха твърде по-различни от тях. Гордееха се с пролятата в битки кръв и недоволстваха от участта си. Предоставеше ли се възможност, не биха се поколебали да вдигнат оръжия, да предизвикат съдбата и да завихрят истинска буря. Поколения наред мъже като тези бяха опората на рода.

Ойносуке и Шиншичи стояха отвън до стената и даваха нареждания.

— Иди до градината.

— Не вдигайте толкова шум.

— Влез през главната порта.

Всички мъже бяха препасани с дълги бойни саби; като членове на местен род обаче те не бяха в пълно снаряжение, а носеха само железни ръкавици и наколенници.

— Отиваме в битка — догади се един от хората.

Границите на владението на Хачисука не бяха строго определени. Тези мъже не се числяха към никоя крепост и не се бяха клели във вярност на никой господар. Нито съюзниците, нито враговете им бяха постоянни. От време на време обаче, ако земите на рода бъдат нападнати, ако той влезе в съюз с местния господар или пък ако даде от своите хора за наемници и подбудители на размирици на господарите на далечни области, отиваха да се бият. Главите на някои родове свикваха своите отряди за пари, но личната облага никога не беше изкушавала Короку. Неговите съседи Ода признаваха това, също както и Токугава от Микава и Имагава от Суруга. Хачисука беше само едно от няколкото могъщи местни семейства, но имаше достатъчно престиж за това никой друг род да не застрашава земите му.

Известени, хората от целия род се появиха отведнъж. Събрани в обширния двор, те вдигнаха поглед към своя предводител. Мълчалив като каменна статуя, той беше застанал на едно изкуствено възвишение под увисналата от стъмващото се небе луна. Доспехите му бяха от черна кожа, а отстрани беше препасал дълъг меч. Макар снаряжението да изглеждаше леко, човек не можеше да не познае по него предводителя на един войнски род.

Пред замлъкналото множество от близо двеста души Короку обяви, че Ватанабе Тендзо вече не се числи към техния род. След като ясно изложи случилото се, той се извини за своята собствена неблагоразумност:

— За сегашното ни положение е виновна нашата немарливост. Тендзо трябва да бъде наказан за бягството си със смърт. Ще обърнем всеки камък и ще повдигнем всяко стръкче трева. Оставим ли го жив, Хачисука още сто години поред ще носят клеймото на крадци. Заради нашата чест, заради предците и потомците ни трябва да открием Тендзо. Не го смятайте вече за мой племенник. Той е изменник!

Речта тъкмо свършваше, когато един задъхан разузнавач се върна бежешком.

— Тендзо и хората му са в Микурия — съобщи той. — Очакват нападение и укрепяват селото.

Когато разбраха, че техен противник е Ватанабе Тендзо, мъжете донякъде се обезкуражиха, но щом чуха какво е станало, се сплотиха в защита на родовата чест. С решителна крачка слязоха до военния склад, където ги очакваше удивителен избор на въоръжение. В миналото оръжията и доспехите често биваха изоставяни на бойното поле след всяко сражение. Сега, когато края на междуособната война не се виждаше и страната бе потънала в мрак и безредие, оръжията се бяха превърнали във високо ценени предмети. Можеше да бъдат открити в дома на всеки един селянин и с изключение единствено на храните, най-лесно се продаваха срещу пари в брой.

Значителна част от въоръжението в склада беше там още почти от основаването на рода, а по времето на Короку запасът бързо бе нараснал, но в него все така нямаше огнестрелно оръжие. Това, че Тендзо избяга с неговата единствена пушка, дотолкова разгневи самурая, че само действие можеше да уталожи гнева му. Смяташе племенника си за животно — да бъде нарязан на парчета беше твърде леко за него наказание. Зарече се да не сваля доспехите и да не заспива, докато не вземе главата на Тендзо.

Начело на отрядите си Короку потегли за Микурия.

С приближаването към селото колоната спря. Изпратиха напред съгледвач и с връщането си той съобщи, че червения цвят на нощното небе е причинен от пожарите, запалени от Тендзо и хората му, които плячкосват селото. Щом продължиха, по пътя ги срещнаха бягащи жители, понесли деца, болни и покъщнина и водещи добитъка си. При срещата с хората от Хачисука те дори още повече се изплашиха.

Аояма Шиншичи ги успокои:

— Не идваме да грабим. Дойдохме да накажем Ватанабе Тендзо и главорезите му.

Селяните се наредиха и се заеха да изприкажат недоволството си от безчинствата на Тендзо. Престъпленията му не свършваха с кражбата на Сутеджировия чайник. Освен че събирал годишния поземлен данък за господаря на областта, въвел свой закон и почнал да взима свой данък върху оризищата и нивите, уж заради защитата, която им оказвал. Сложил ръка върху бентовете на реките и водоемите и засъбирал „воден данък“. Ако някой посмеел да изрази недоволство, Тендзо пращал хора да опустошат нивите и ориза му. Със своите заплахи да изколи цели домове спирал и всеки план тайно да съобщят на господаря на областта за ставащото. Във всеки случай той и така бил твърде зает с военни дела, та да се занимава с подробности като ред и законност.

Тендзо и събратята му вършели каквото си пожелаят — играели комар, колели и ядели крави и пилета в двора на храма, отвличали жени и превърнали светилището в оръжеен склад.

— И какво е намислила шайката на Тендзо тази вечер? — попита Шиншичи.

Селяните заговориха един през друг. Оказа се, че негодниците първо взели копия и алебарди от светилището. Пиели саке и крещели, че ще се бият до смърт, после изведнъж почнали да плячкосват къщите и да ги палят. Най-сетне се събрали отново и избягали някъде с оръжието, храната и всичко ценно, което имали. Изглежда, като вдигали толкова шум, че ще се бият до смърт, искали да се отърват от всякакви възможни преследвачи.

„Дали съм бил надхитрен?“, попита се Короку. Тупна с крак по земята и заповяда на селяните да се върнат по домовете си. Хората му ги последваха и заедно с тях се опитаха да обуздаят огъня. Короку очисти оскверненото светилище и по изгрев-слънце сведе глава за молитва.

— При все че Тендзо е част само от един клон на нашето семейство, злините му сега са престъпления на целия род Хачисука. Моля за прошка и се кълна, че той ще бъде наказан със смърт, че жителите на това село ще намерят спокойствие и че ще принеса богати дарове на боговете на това светилище.

Докато се молеше, войниците му стояха чинно от двете страни.

— Може ли това да бъде главатарят на шайка разбойници? — питаха се един другиго селяните.

Бяха не без основание объркани и подозрителни — в името на рода Хачисука Ватанабе Тендзо извърши множество престъпления. И тъй като той бе племенник на Короку, те вкупом потрепериха при мисълта, че този мъж е началник на Тендзо и значи — такъв като него. Короку от своя страна знаеше, че няма ли на своя страна боговете и хората, непременно ще загуби.

Най-сетне мъжете, пратени да преследват Тендзо, се върнаха.

— Силите на Тендзо възлизат на около седемдесет души — съобщиха те. — Следите им показват, че при Хигаши Касугай са тръгнали през планината и бягат към пътя за Мино.

Короку даде нареждания:

— Половината от вас да се върнат да охраняват Хачисука. Половината от останалите ще стоят тук да помагат на селяните и да поддържат реда. Другите да дойдат с мен.

След като раздели така силите си, за преследване на Тендзо не му останаха повече от четиридесет-петдесет души. Минаха през Комаки и Кубошики и тогава настигнаха част от шайката. Тендзо беше поставил съгледвачи по разните пътища и щом видяха, че са по петите им, неговите хора тръгнаха по заобиколен път. Дойде вест, че се спускат по връх Сето към селото Асуке.

Наближаваше пладне на четвъртия ден след опожаряването на Микурия. Беше горещо. Пътищата бяха стръмни, а хората на Тендзо не трябваше да свалят доспехите си. Групата явно бе уморена от ходене. Бяха изоставили покрай пътя торби и коне и така постепенно бяха облекчили товара си, но докато стигнат пролома на река Додзуки, вече бяха прегладнели, изтощени и окъпани в пот. Тъкмо докато пиеха, малките сили на Короку се спуснаха от двете страни на клисурата и ги затиснаха като в клещи. Камъни и канари се посипаха по бегълците и скоро водите на реката почервеняха от кръв. Някой бяха прегазени, други — пребити до смърт, трети — хвърлени в реката. Обикновено тези мъже не бяха противници помежду си и враждата сега разделяше чичо от племенника и братовчед от братовчеда. Родът нападна сам себе си, ала това беше неизбежно. Всички те наистина бяха едно цяло и поради това коренът на злото трябваше да бъде изтръгнат докрай.

Короку, ненадминат в смелостта си, беше покрит с прясната кръв на своите родственици. Напразно предизвикваше Тендзо да се покаже. Десет от неговите хора бяха паднали, но за другата страна бе настанало почти поголовно клане. Тендзо обаче не се намери между мъртвите. Изглежда бе изоставил хората си и успял да избяга по планинските пътечки.

„Свиня такава!“, помисли си Короку и скръцна със зъби. „Тръгнал е за Кай“.

Самият той стоеше на един от върховете, когато изневиделица екотът на един-единствен изстрел се разнесе и прокънтя сред планините. Звучеше като присмех. Сълзи се стекоха по бузите му. В този миг се замисли, че той и неговият племенник, който не бе нищо друго, освен въплъщение на злото, в крайна сметка са от една и съща кръв. Сълзите му бяха сълзи на съжаление за собствената недостойност. Горчиво разочарован, той се опита отново да премисли всичко и осъзна, че дните, в които можеше от родов предводител да се издигне до управител на област, са отдавна минали. Трябваше да признае, че се е оказал неспособен на това. „Щом дори не знам как да обуздая един от собствените си роднини… Простата сила не е достатъчна, ако нямаш ред у дома и умение да управляваш.“ Съвсем неочаквано през сълзите му просветна горчива усмивка. „Това копеле в крайна сметка ме научи на нещо“, помисли си. После даде заповед за оттегляне.

Отрядът, сега на брой малко повече от тридесет мъже, се престрои и заслиза от клисурата на Додзуки към Коромо. Устроиха бивак досами града и на следващия ден пратиха вестоносец до крепостта в Окадзаки. Получиха позволение да преминат, но понеже потеглиха късно, наближаваше полунощ, когато стигнаха Окадзаки. Покрай главния път, водещ към дома им, се редяха нагъсто големи и по-малки крепости и дървени укрепления. На най-важните места имаше и постове, които не пропускаха групи от въоръжени хора. Пътуването по суша щеше да отнеме много дни и те решиха да се придвижат с лодка по река Яхат и после от Охама да стигнат до Ханда. От Токонаме отново щяха да вземат лодка по морето и после нагоре по река Кание до Хачисука.

Беше полунощ, когато стигнаха в Яхаги и никъде не се виждаше лодка. Течението бе бурно, а реката — широка. Раздразнени, Короку и хората му се спряха под няколко дървета. Всеки даваше мнението си:

— Ако няма лодка, с която да слезем по реката, може да я прекосим на сал и да тръгнем по другия бряг.

— Много късно е. Да изчакаме до сутринта.

Това, което най-много притесняваше Короку, бе, че за да могат да бивакуват тук, трябваше да отидат до крепостта Окадзаки да искат ново позволение.

— Огледайте се за сал — нареди той. — Ако успеем да намерим поне един и да преминем от другата страна, до изгрев-слънце ще сме изминали разстоянието, на което щеше да ни е откарала лодката.

— Но, господине, никъде не сме видели сал.

— Глупак! Трябва да има поне един наоколо. Как иначе хората ще пресичат денем толкова голяма река? При това в тръстиката или високата трева покрай брега със сигурност има скрити съгледвачески лодки. Или пък резервни, в случай, че боевете попречат на преминаването със сал. Отваряйте си очите и се оглеждайте!

Мъжете се разделиха на две групи и едните тръгнаха нагоре, другите — надолу по течението.

— А, ето една — провикна се някой от тях отгоре и се спря на място.

На едно свлачище по брега, където пръстта беше отнесена при наводнение, големи върби с оголени корени се привеждаха и скланяха клони над водата. Тя бе тиха и тъмна, като в дълбоко езеро. В сянката под дърветата беше вързана лодка.

— И става за плаване.

Мъжът скочи долу и протегна ръка да отвърже въжето, увито около корените на една от върбите, с намерението да закара лодката по-нагоре по течението. Ръката му застина и той втренчено се загледа в лодката — малък съд с плоско дъно, използван за пренасяне на багаж. Почти се разпадаше, цялата бе изпокаляна и заплашително се накланяше на една страна. Все пак можеше да се използва за преминаване. Това, което задържа вниманието на войника, беше някакъв човек, който бе заспал дълбоко под полуизгнила камъшена постелка и шумно хъркаше. Бе облечен в странни дрехи. Мръсната бяла риза му беше къса на ръкавите и кръста, а под нея носеше прилепнал панталон и нещо, което покриваше задната страна на дланите. На босите си нозе имаше сламени сандали. На възраст беше някъде по средата между детето и мъжа. Лежеше по гръб под открито небе и нощната роса полепваше по веждите и клепачите му. Имаше вид, сякаш никой на този свят не му е враг.

— Хей, ти! — войникът опита да го разбуди, а когато онзи въобще не се отзова, го повика отново и леко го потупа по гърдите с долния край на копието си.

— Хей, ти, събуди се!

Хийоши отвори очи, сграбчи с вик дръжката на копието и впери поглед във войника.

Бързотечащата покрай лодката вода почти нагледно представяше какъв бе в момента животът на Хийоши. В мразовитата нощ на първия месец от предишната година, когато се сбогува с майка си и сестра си, той им бе казал, че ще се върне, щом стане прочут мъж. Нямаше желание да се мести от работа на работа и като преди да се главява при търговци и занаятчии. Това, което най-много искаше, беше да служи на някой самурай. Възрастта обаче никак не му беше от полза, а и нямаше с какво да засвидетелства произхода и рода си.

Кийосу, Нагоя, Сумпу, Одавара — беше ги изходил всички. Понякога набираше кураж и заставаше пред портите на някой самурайски дом, но всички негови молби биваха посрещани със смях и подигравки. Веднъж дори го бяха прогонили с метла. Парите му бързо привършваха и сега разбираше, че светът е точно такъв, какъвто го описваше леля му в Ябуяма. И все пак не искаше да се откаже от своята мечта и вярваше, че това, което иска, е осъществимо. Не се срамуваше да разкаже на когото и да е за плановете си, дори и да трябваше да нощува на открито, върху тревата или както тази вечер — с вода за постеля. Мисълта как да направи майка си, която смяташе за най-нещастния човек на този свят, най-щастливата, го движеше напред. И какво може да стори за бедната си сестра, която си мисли, че никога няма да се омъжи?

А той имаше и своите собствени желания. Никога не усещаше корема си пълен, без значение колко е изял. Зърнеше ли големи господарски домове, пожелаваше да живее на такива места, а вида на изисканите самураи го хвърляше в размисъл относно собствената му външност; щом видеше хубави жени пък, благовонията им го завладяваха изцяло. Не че неговата главна цел се беше променила. На първо място стоеше щастието на майка му. За собствените си нужди можеше да се погрижи и по-късно. А засега се радваше на това, че обикаля от място на място, бореше се с глада си и учеше нови неща — за света наоколо, за човешките страсти, за обичаите на различните области. Опитваше се да разбере това, което става, сравняваше военната сила на отделните области и изучаваше навиците на хората от градове и села.

От началото на междуособиците до края на предишния век мнозина бяха изучили бойните изкуства. В продължение на година и половина Хийоши беше вървял по Пътя на войните, а такъв живот е труден. Той обаче не препаса сабята, за да усъвършенства бойните си умения. Всъщност, с малкото пари, които имаше, купи от един търговец на едро игли и стана странстващ продавач на стока. Стигна пеш чак до Кай и Хокуецу, а виковете на търговеца не слизаха от устата му:

— Търсите ли игли? Имаме игли за шиене от Киото. Няма ли да си купите? Игли за памук и игли за коприна. Шивашки игли от Киото.

Печалбите бяха оскъдни и едва му стигаха да се прехранва. Не стана обаче тесногръд, каквито обикновено биват търговците, склонни да виждат света чрез своята стока.

Родът Ходжо — в Одавара, Такеда — в Кай, Имагава — в Суруга. Минаваше през укрепените градове на север и усещаше как светът се раздвижва и преобразява. Дойде до извода, че предстоящите събития ще са по-различни от дребните битки, с които досега беше белязано вътрешното безредие. Това ще бъде голяма война и тя ще изцери недъзите на страната. „А ако е тъй, мислеше си, докато обикаляше да продава своята стока, то тогава дори аз… Светът почва да се уморява от разклатената власт на Ашикага. Навред наоколо цари безпорядък и светът очаква тези от нас, които са сега млади.“

Изминал пътя от северните области до Киото и Оми, беше понаучил нещо за живота. Беше преминал в Овари и дошъл в Окадзаки, понеже чу, че в този укрепен град живеел някакъв родственик на баща му. Не се канеше да обикаля роднини и познати с молби за храна и дрехи, но от началото на лятото беше залинял и страдаше от тежко стомашно разстройство. А и искаше да чуе вести от дома.

Два дни беше вървял под яркото, палещо слънце, но така и не успя да намери човека, когото търсеше. След като изяде една сурова краставица и пи вода от някакъв кладенец, усети остра болка в червата. Вечерта тръгна покрай брега на реката Яхаги, докато намери една лодка. Стомахът му пареше и се бунтуваше. Навярно понеже бе малко трескав, устата му бяха пресъхнали и сякаш пълни с бодли. Дори и сега мислеше за майка си и тя му се явяваше насън. После потъна в още по-дълбока дрямка и нищо — нито майката, нито болката в стомаха, нито дори небето и ада — не съществуваше вече за него. Поне до мига, в който войникът го заудря по гърдите с копието си.

Викът, който Хийоши нададе при пробуждането, бе несъразмерен с дребното му тяло. Инстинктивно той се вкопчи в копието. По онова време вярваха, че гърдите са обиталище на душата, своего рода светилище за цялото тяло.

— Ставай, дребосъко!

Войникът се опита да изтегли копието си. Хийоши продължи да го стиска и наполовина се изправи.

— Да стана ли? Че аз съм станал.

Мъжът, усетил силата, с която Хийоши стискаше копието, се смръщи и рече:

— Излизай от лодката!

— Да изляза?

— Да, начаса! Тази лодка ни трябва, тъй че изчезвай. Да те няма!

Хийоши с ядно изражение седна отново.

— Ами ако не искам?

— Какво?

— Ами ако не искам?

— Какво ми говориш?

— Не искам да изляза от лодката.

— Копеленце такова!

— На кого викаш копеле? Будиш дълбоко спящ човек, като го удряш с копието си и после му казваш да става и да изчезва?

— По дяволите! Я по-добре си мери приказките. За кого ме вземаш?

— За мъж някакъв.

— Това си личи отдалече.

— Ама понеже ме попита все пак.

— За дребосък като теб имаш доста голяма уста, а? Ей сега ще я накарам да ти се смали. Ние сме хора на рода Хачисука. Водач ни е Хачисука Короку. Дойдохме дотук посред нощ и ни трябва лодка да прекосим реката.

— Може да си намерил лодката, но не и човека. Така или иначе, сега я използвам аз.

— Видях те, събудих те. А сега се махай и да те няма.

— Ама си досадник, няма що.

— Я повтори?

— Колкото пъти поискаш. Не искам да се махам. Няма да ви оставя тази лодка.

Мъжът дръпна силно дървото на копието с намерение да измъкне Хийоши на брега. Усетил подходящия момент, Хийоши го пусна. Копието проряза върбовите клони и войникът се преметна презглава назад. Той обърна оръжието и го насочи с острието напред срещу момчето. Насреща му захвърчаха гнили дъски, едно ведро за изгребване на вода и тръстиковата постелка.

— Глупак! — присмя му се Хийоши.

Дотичаха още войници.

— Я чакайте! Какво става там? — провикна се един от тях.

— Кой е? — попита друг.

Събраха се накуп и почнаха да вдигат такъв шум, че не след дълго се появиха Короку и останалите мъже.

— Намерихте ли лодка? — попита Короку.

— Тук има една, обаче…

Короку спокойно излезе напред. Като се досети, че това трябва да е предводителят, Хийоши застана малко по-стегнато и го изгледа право в лицето. Погледът на Короку беше прикован в момчето. Никой от двамата не проговори. Самураят така и не забеляза странната външност на Хийоши, беше твърде изненадан от начина, по който той го гледаше. „По-дързък е, отколкото изглежда“, помисли си Короку. Колкото повече се взираха един в друг, толкова очите на Хийоши заприличваха на тези на нощно животно, вперило светещи зеници в тъмнината. Най-сетне Короку отмести поглед.

— Дете някакво — каза той спокойно.

Хийоши не отвърна. Очите му, подобни на стрели от лък, все така се целеха в лицето на мъжа.

— Той е дете — повтори Короку.

— За мен ли говорите — попита недоволно Хийоши.

— Естествено. Има ли друг освен теб там долу?

Хийоши сви леко рамене.

— Не съм дете. Вече съм минал през обредите на пълнолетието.

— Тъй ли? — гърдите на Короку се затресоха от смях. — Щом си възрастен, ще се отнеса с теб като с такъв.

— И сега след като си ме заобиколил — сам — с цяло множество хора, какво се каниш да правиш с мене. Ти навярно си ронин.

— Много си ми смешен.

— Въобще не съм. Бях заспал здраво. Освен това ме боли стомахът. Както и да е, не ме е грижа кои сте. Не искам и да се помръдна.

— Хм, стомахът ли те боли?

— Да.

— И какво мислиш, че му има?

— Сигурно е от храната или от жегата.

— Откъде си?

— От Накамура в Овари.

— Накамура ли? Така, така. И как ти е родовото име?

— Няма да ви го кажа, но кръщелното ми е Хийоши. Но я почакай — каква е тази работа, да будите човека от сън и да го разпитвате за родителите му? А вие откъде сте и какъв ви е произходът?

— И аз като теб съм от Овари, от село Хачисука в окръг Кайто. Казвам се Хачисука Короку. Не знаех, че хора като теб живеят толкова близо до нашето село. С каква работа се занимаваш?

Наместо отговор Хийоши продължи:

— А, значи сте от Кайто? Това е недалеч от моето село.

Изведнъж стана по-разговорлив. Ето възможност да попита за новини от Накамура.

— Е, като разбрах, че сте от същата област като мен, ще си променя мнението. Можете да вземете лодката.

Взе вързопа със стока, който използваше като възглавница, метна го през рамо и се изкатери на брега. През цялото време Короку мълчаливо го наблюдаваше. Най-напред забеляза у момчето външността на амбулантен търговец и резкия, остър език на обиколилия много места юноша. С въздишка на примирение и натежало сърце Хийоши се приготви да си тръгва.

— Хийоши, почакай. Накъде отиваш оттук?

— Взехте ми лодката, така че нямам къде да нощувам. Ако спя в тревата, росата ще ме намокри и стомахът ще ме заболи още повече. Няма какво друго да правя, освен да тръгна нанякъде, докато се разсъмне.

— Ако искаш, ела с мен.

— Къде?

— В Хачисука. Остани при мене у дома. Ще те храним и ще се грижим за теб, докато оздравееш.

— Благодаря — Хийоши направи скромен лек поклон. Вперил поглед в нозете си, той сякаш размисляше какво да прави сега. — Значи ли това, че ще ми позволите да живея там и да работя за вас? — попита.

— Харесва ми държанието ти. Даваш добри надежди. Ако искаш да ми служиш, ще те взема при себе си.

— Не искам — Хийоши изрече думите много ясно, с високо вдигната глава. — Понеже имам за цел да служа на някой самурай, обикалях и сравнявах самураите и местните господари в отделни области. Решил съм, че най-важното, когато служиш на самурай, е да избереш подходящия. Човек не си избира повелител току-така.

— Ха-ха! Взе да става все по-интересно. Аз, Короку, не съм ли достатъчно добър да ти бъда господар?

— Не бих могъл да знам, преди да сте ме наели, но в моето село не се говори добре за рода Хачисука. А и стопанинът на дома, в който служих преди, беше ограбен от едного, за който казваха, че бил от този род. Майка ми би се наскърбила, ако работя за крадец, тъй че не мога да отида в дома на такъв човек и да му служа.

— Предполагам, че си работил за търговеца на съдове Сутеджиро.

— Откъде знаете?

— Ватанабе Тендзо беше част от рода Хачисука. Самият аз обаче се отказах от родството си с този негодник. Той избяга, но ние разбихме шайката му и сега сме на път обратно за дома. Дори и до твоите уши ли е достигнала лошата слава на името Хачисука?

— Хм, вие нямате вид на човек като него — заяви много откровено Хийоши, като се взираше право в Короку. После, сякаш внезапно си беше спомнил нещо, добави: — Добре, господине, без каквито и да е задължения, бихте ли ме взели до Хачисука? Бих искал да посетя дома на един роднина във Футацудера.

— Футацудера е точно до Хачисука. Кого познаваш там?

— Бъчварят Шиндзаемон е родственик на семейството ми по майчина линия.

— Шиндзаемон има самурайска кръв. Значи тогава и майка ти трябва да е потомка на самураи.

— Сега може да съм дребен търговец, но баща ми беше самурай.

Мъжете се бяха качили в лодката, изправили мачтата и сега чакаха Короку да ги последва. Той обгърна с ръка раменете на Хийоши и двамата слязоха в лодката.

— Ако искаш да идеш до Футацудера, иди, Хийоши. Ако искаш да останеш в Хачисука, също ще е добре.

Какъвто беше дребен, Хийоши се изгуби сред мъжете и копията им, които като гора стърчаха нагоре. Лодката навлезе в широката река, но течението беше бързо и докато стигнат до отсрещната страна, измина време. Хийоши се отегчи. Изведнъж видя отзад на едно от раменете на Короку светулка. Сви ръка в шепа, улови я и се загледа в нейното примигващо огънче.

Планината на Златното цвете

Дори след като се върна в Хачисука, Короку не се канеше да остави Тендзо да се измъкне ненаказан. Беше пратил подире му наемни убийци и писа до родове в отдалечени области, за да попита къде може да е. Дойде есен, а усилията му още не бяха довели до нищо. Според слуховете Тендзо бе намерил убежище при рода Такеда в Кай. Бил им поднесъл в дар откраднатата пушка и постъпил на служба при тях като един от множеството шпиони и размирници в областта.

— Ако е стигнал до Кай… — мърмореше Короку ядно, но засега не можеше да направи друго, освен да се примири с чакането.

Наскоро след това беше посетен от пратеник на служителя на рода Ода, който го беше поканил по-рано на чайна церемония. Мъжът носеше чайника от акайски порцелан.

— Разбрахме, че това е причинило немалки раздори в семейството ви. Макар да купихме този знаменит съд по съвсем почтен начин, смятаме, че не можем повече да го задържаме при себе си. Вярваме, че ако го върнете на търговеца Сутеджиро, ще възстановите честта на вашето име.

Короку прие чайника, като обеща да върне посещението. В крайна сметка не отиде лично, а прати по човек подаръци — великолепно седло и злато на стойност два пъти колкото чайника. Същия ден повика Мацубара Такуми и му каза да се приготви за кратко пътуване. После излезе на терасата.

— Маймунке! — извика Короку.

Хийоши изскочи измежду дърветата, дойде и коленичи пред него. Първо бе отишъл до Футацудера, но се върна направо в Хачисука и сега вече привикваше с новия си начин на живот. Беше досетлив и готов да върши всичко. Хората го правеха прицел на шеги, но той се въздържаше да им отвърне със същото. Беше приказлив, но никога — неискрен. Короку му даде работа в градината и мълчаливо се привърза към него. Макар Хийоши да беше слуга, работата му бе повече от това да мете пътеките. Неговите задължения го държаха близо до Короку, така че ден и нощ беше пред очите на господаря си. След залез-слънце се превръщаше на пазач. Такъв род служба получаваха естествено само най-доверените между хората.

— Искам да идеш с Такуми и да му покажеш как се стига до дюкяна за грънци в Шинкава.

— В Шинкава ли?

— За какво се намуси такъв?

— Но…

— Виждам, че не искаш да отидеш, но Такуми трябва да върне чайника на този, който по право го притежава. Помислих си, че няма да е зле и ти да идеш с него.

Хийоши се просна по очи и допря с чело земята.

Тъй като беше дошъл като прислужник, когато стигнаха дома на Сутеджиро, той остана да чака отвън. Някогашните му другари в работата, които не знаеха как да разбират това, се доближиха и го заизмерваха с поглед. Той самият сякаш изцяло бе забравил, че преди да бъде отпратен у дома някои от тях са му се присмивали и са го били. Седеше с кръстосани нозе на слънцето, усмихваше се на всички и чакаше Такуми. Онзи скоро излезе от къщата.

Неочакваното възвръщане на откраднатия чайник дотолкова ощастливи Сутеджиро и жена му, че те не бяха сигурни дали не сънуват. Забързаха се да поставят сандалите на своя гост така, че да може по-лесно да ги нахлузи на краката, после се завтекоха да го изпреварят на портата и се закланяха продължително. Офуку също бе там и с изненада видя Хийоши.

— Ще се опитаме да намерим време да дойдем до Хачисука и лично да поднесем почитанията си — рече Сутеджиро. — Моля, предайте на Негово Превъзходителство нашите най-добри пожелания. Още веднъж благодарим, дето сте си направили труда да дойдете чак дотук.

Двамата съпрузи, Офуку и работниците се поклониха ниско. Хийоши последва Такуми навън и им махна на тръгване.

Когато минаваха покрай възвишенията Комьо, той тъжно се запита: „Как ли е леля ми в Ябуяма? А клетият ми болен чичо? Може вече да е мъртъв.“ Наближаваха Накамура и естествено се замисли за майка си и сестра си. Не би искал нищо повече от това да изтича за малко и да ги види, ала заричането му през онази мразовита нощ го възпираше. Все още няма с какво да ощастливи майка си. Щом с неохота тръгна встрани от Накамура, срещна човек в облеклото на пеши войник.

— Я ми кажи, да не си синът на Яемон?

— А мога ли да попитам вие кой сте?

— Ти си Хийоши, нали?

— Да.

— Боже, ама си пораснал! Казвам се Отовака. Бях приятел на баща ти. Служихме в един и същи полк при господаря Ода Нобухиде.

— Сега си ви спомням! Наистина ли толкова съм пораснал?

— Ах, ще ми се клетият ти покоен баща да можеше да те види днес.

Очите на Хийоши се наляха със сълзи.

— Виждали ли сте наскоро майка ми? — попита той.

— Не съм ходил до вас, но от време на време отивам в Накамура и чувам какво става. Изглежда тя работи все така упорито.

— Нали не е болна?

— Защо не отидеш сам да я видиш?

— Не мога да се върна у дома преди да съм станал прочут мъж.

— Иди само колкото да се покажеш. Майка ти е, в края на краищата.

На Хийоши му се доплака. Извърна се настрана. Когато отново се почувствува добре, Отовака вече се отдалечаваше в обратната посока. Такуми беше продължил по пътя и отишъл напред.

Упоритата лятна жега най-сетне отслабна — утрините и вечерите занапомняха за есента, а листата на таровите храсти станаха сочни и големи.

— Този ров не е бил почистван поне от пет години — промърмори Хийоши. — Все се упражняваме да яздим и се учим как да се бием с копие, а оставяме тинята да се трупа точно пред краката ни! Не е хубава тази работа.

Беше се върнал от дома на резача на бамбук и оглеждаше стария ров на укреплението.

— За какво служи ровът, в крайна сметка? Ще трябва да обърна на господаря внимание за това.

Премери с бамбуков прът дълбочината на водата. Тъй като повърхността й беше покрита с водни растения, никой не обръщаше внимание на това, но понеже с течение на годините се бяха натрупали паднали листа и кал, ровът вече не беше особено дълбок. След като провери дълбочината на две-три места, той захвърли пръта настрани. Тъкмо се канеше да пресече моста, който водеше към страничната порта, когато някой го повика:

— Господине Половин крина.

Това нямаше отношение към ръста му, а беше обичайното обръщение към служител в местен род.

— Ти кой си? — попита Хийоши някакъв мъж с недохранен вид, който седеше прегърнал с ръце коленете си под едно дъбово дърво. Носеше мръсно сиво кимоно с тикната в пояса бамбукова свирка.

— Ела тук за малко — махна му мъжът.

Беше някакъв комузо — един от странстващите монаси, които си изкарват хляба със свирене на флейта и от време на време идваха в селото. И този като всички останали беше мръсен и небръснат и носеше своята бамбукова свирка увита в преметната през рамо тръстикова рогозка. Някои от тях обикаляха от село на село като дзен-монаси и привличаха вниманието на хората със звъна на малка камбанка.

— Имаш ли нещо за един беден монах? Или си твърде зает с мисли за следващото си ядене?

— Не — Хийоши се канеше да му се присмее, но като знаеше колко суров може да е животът на странника, наместо това предложи да му донесе храна, ако е гладен и лекарство, ако е болен.

Мъжът поклати глава, вдигна поглед към Хийоши и се засмя.

— Е, няма ли все пак да седнеш?

— Благодаря, предпочитам да стоя прав. Какво си намислил?

— Ти на служба ли си тук?

— Всъщност не — поклати глава Хийоши. — Дават ми храна, но не се числя към домакинството.

— Хм… В пристройката ли работиш или в голямата къща?

— Мета градината.

— Пазач на вътрешната градина, а? Трябва да си един от любимците на Господаря Короку.

— Няма откъде да знам.

— Той сега у дома ли си е?

— Излезе.

— Срамота — промърмори монахът. Изглеждаше разочарован. — Ще се върне ли днес?

Хийоши си помисли, че в човека има нещо подозрително, поколеба се и реши, че ще е най-добре внимателно да подбира отговорите си.

— Ще се върне ли? — попита мъжът отново.

Хийоши рече:

— Обзалагам се, че си самурай. Ако не си нищо повече от монах, трябва наистина да си нов в занаята.

Стреснат, мъжът впери напрегнато очи в момчето. Накрая попита:

— Защо мислиш, че съм или самурай, или нов?

— Очевидно е — отвърна небрежно Хийоши. — Макар кожата ти да е загоряла, пръстите ти са бели от обратната страна, а ушите ти са доста чисти. А за това дали си самурай — седиш като войник с кръстосани крака на рогозката, като че все още носиш оръжие. Някой просяк или монах щеше да се приведе и да се прегърби напред. Просто е, нали?

— Хм… прав си — Мъжът се изправи от рогозката, без дори за миг да сваля очи от Хийоши. — Много остър поглед имаш. През много гранични стражи и постове във вражеска земя съм минавал и никой досега не се е залавял за мене.

— На този свят има колкото мъдреци, толкова и глупаци, не съм ли прав? Както и да е, какво искаш ти от господаря ми?

Мъжът сниши глас:

— Истината е, че идвам от Мино.

— Мино ли?

— Ако споменеш името Намба Найки, служител на Сайто Досан, господарят Короку ще разбере за какво става дума. Исках да го видя и да си тръгна бързо, без никой да разбере, но щом не е тук, няма какво да се прави. По-добре да ида през деня до селото и довечера да се върна обратно. Ако се върне, предай му насаме каквото ти казах.

Найки тръгна да се отдалечава. Хийоши обаче го повика обратно с думите:

— Излъгах.

— А?

— Че го няма. Казах така, понеже не знаех кой си. Той е на поляната за езда.

— А, значи все пак си е тук.

— Да. Ще те заведа при него.

— Доста си хитър, а?

— В един дом на воини е съвсем естествено човек да бъде предпазлив. Значи ли това, че хората от Мино намират това за толкова необичайно?

— Не, не го намираме! — отвърна Найки с раздразнение.

Като тръгнаха покрай рова, те пресякоха зеленчуковите лехи, поеха по пътеката, която вървеше зад гората и стигнаха до широката поляна за езда.

Земята бе суха и към небето се вдигаше прах. Хората на Хачисука се упражняваха усърдно. Те не се занимаваха само с езда. При една от обиколките се приближиха стреме до стреме и си заразменяха удари с криви дъски, сякаш участваха в действително сражение.

— Изчакай тук — заръча Хийоши на Найки.

Короку, свършил да наблюдава учението, избърса потта от челото си и отиде до малката къщичка за почивка да пийне нещо.

— Малко гореща вода, господине?

Хийоши отля гореща вода с черпака и я поразреди, за да стане по-хладка. Взе чашата и като коленичи, я постави пред походното столче на Короку. После се примъкна по-наблизо и прошепна:

— Тайно е дошъл вестоносец от Мино. Да го доведа ли тук? Или вие ще излезете при него?

— От Мино ли? — Короку на мига се изправи. — Води ме. Маймунке. Къде точно го остави?

— На другия край на гората.

Между рода Сайто от Мино и Хачисука нямаше официален договор, но с таен съюз те от много години бяха обвързани да си помагат взаимно в тежки моменти. В замяна Хачисука получаваха от Мино добро ежегодно възнаграждение.

Короку беше обграден от могъщи съседи — Ода от Овари, Токугава от Микава и Имагава от Суруга, но никога не беше приемал върховенството на нито един от тях. Дължеше независимостта си на бдителното око на повелителя на крепостта Инабаяма, Сайто Досан. Земите им бяха раздалечени една от друга и причината, по която Хачисука и Сайто бяха влезли в такъв съюз, не бе ясна.

Един от разказите гласеше, че Масатоши, предшественикът на Короку, бил спасил пред дома на рода Хачисука един заплашен от смърт човек. На вид онзи бил странстващ воин, обвързан със строгите правила на бойните изкуства. Масатоши го съжалил, взел го при себе си и му осигурил най-добрите лекарски грижи. След като мъжът се възстановил, Масатоши му дал дори малко пари за из път.

— Няма да забравя това — зарекъл са странникът. В деня на заминаването си обещал: — Щом се издигна, ще ви известя и ще се отплатя за добрината.

Името, което оставил, било Мацунами Сокуро.

Няколко години по-късно дошло писмо, подписано от господаря Сайто Досан. За тяхна изненада то било от мъжа, когото познавали като Сокуро. Съюзът беше стар и се предаваше от поколение на поколение. Ето защо, веднага щом научи, че тайното послание е от Сайто Досан, Короку се забърза да го посрещне.

Под сянката на гората двамата мъже си размениха поздрави, после се погледнаха в очите и всеки вдигна отворената си длан към гърдите, като при молитва.

— Аз съм Хачисука Короку.

— Аз съм Намба Найки от Инабаяма.

Като млад Досан беше изучавал будизма в храма Мьокакуджи. Опитът му оттам беше причина да въведе тайните будистки жестове и пароли, които знаеше от храмовете и манастирите, като условни знаци между хората си.

Веднъж вече приключили с условностите и установили самоличността си, двамата мъже се почувстваха по-свободно и започнаха разговор. Короку нареди на Хийоши да застане на пост и да не пуска съвършено никого, а сам той тръгна с Найки навътре в гората. За какво си говореха двамата и какви ли тайни документи би могъл Найки да донесе със себе си, разбира се, не засягаше Хийоши, а и той не искаше да разбере. Стоеше вярно на края на гората и пазеше. Когато трябваше да изпълни някоя заръка, го правеше — ако трябва да помете градината, я помиташе: ако трябва да стои на стража, стоеше. Каквато й да беше работата, вършеше я от край до край. За разлика от други хора, успяваше да намери удоволствие във всяка задача, която получаваше, но това не беше просто понеже се е родил беден. По-скоро гледаше на настоящата работа като на подготовка за нещо в бъдещето. Беше убеден, че това е начинът, по който един ден ще осъществи амбициите си.

„Какво трябва да направя, за да стана някой в този свят?“ Това бе въпросът, който често си задаваше. Някои имат знатен род и потекло, но не и той. Други имат пари и власт, но Хийоши не разполагаше и с тези две неща. „Е, как тогава да постигна щастието си?“ Въпросът го потискаше, понеже бе толкова нисичък и не по-здрав от първия срещнат. Няма ученост, с която да се хвали, а умствените му заложби са посредствени. Кое в крайна сметка го прави по-добър от останалите? Вярност — това е всичко, което може да предложи. Няма да е постоянен в някои неща, а в други — не: беше решен да бъде верен във всичко. Ще се придържа към тази вярност, понеже няма нищо друго, което да предложи.

Всичко или нищо! Ето докъде трябва да стигне. Ще довежда всяко дело до край, сякаш самите богове са му дали заръка. Дали ще мете градината, ще поднася обувките на господаря си или ще чисти конюшните, всякога ще влага всичко от себе си. Заради амбициите си той е решен сега да не бездейства. Да опитва да се откъсне от настоящето би било без полза за бъдещето.

Горските птички чуруликаха и писукаха над главата на Хийоши. Той обаче не забелязваше плодовете по дърветата, които птичките кълвяха. Когато Короку най-сетне се показа от гората, беше в отлично настроение. Очите му блестяха въодушевено. Лицето му пък, което, щом той чуеше за някакви трудности, винаги ставаше напрегнато, сега още бе покрито с руменината на възбуда от някаква важна вест.

— Къде е монахът? — попита Хийоши.

— Ще излезе от гората по друга пътека — Короку се вгледа изпитателно в Хийоши и добави: — И само ти да знаеш за това.

— Разбира се, господарю.

— Между впрочем. Намба Найки не се умори да те хвали.

— Наистина ли?

— Някой ден ще ти дам по-важна служба. Надявам се да решиш да останеш при нас завинаги.

Падна нощта и главните членове на рода се събраха в дома на Короку. Тайният съвет продължи доста след полунощ. И тази вечер Хийоши остана под звездите в ролята на верен страж.

Какво съдържа посланието от Сайто Досан се пазеше в най-строга тайна и най-важното от него узнаха само първите сред мъжете. В дните след нощният съвет обаче неколцина от служителите на Короку заизчезваха от Хачисука. Бяха подбрани като най-способни и най-съобразителни и напуснаха селото предрешени, както се говореше — на път за Инабаяма.

По-малкият брат на Короку, Шичинай, бе един от избраните да отидат тайно там. На Хийоши бе наредено да го придружи.

— На разузнаване ли отиваме? Сражение ли ще има? — попита той.

— Няма значение — бе сухият отговор. — Просто мирувай и върви заедно с мен.

Шичинай не каза нищо повече. По-нископоставените членове на домакинството и дори слугите го наричаха „Сипаничавия господар“, ала само зад гърба му. Караше ги да се чувстват някак неудобно и те не го обичаха. Пиеше много, бе надменен и изцяло лишен от добросърдечието на своя по-голям брат. Хийоши откровено намираше този човек за отвратителен, но не се оплака от задачата, с която го бяха натоварили. Изборът падна върху него, защото Короку му се доверяваше. Още не беше помолил да го направят член на рода, но бе дал съгласие вярно да изпълнява нарежданията. Беше готов, щом трябва, докрай да служи покорно на Шичинай.

В деня на заминаването им Шичинай изцяло промени външността си — дори и начина, по който връзваше косата си. Щеше да пътува инкогнито, преоблечен като търговец на растително масло от Кийосу. Хийоши отново се преобърна на бродещия продавач на игли от миналото лято. Двамата щяха да се представят за случайни спътници по пътя до Мино.

— Когато стигнем до някой пост по пътя, Маймунке, по-добре ще е да преминаваме поотделно.

— Добре.

— Голям дърдорко си, така че каквото и да те питат, се опитвай да си държиш устата затворена.

— Да, господине.

— Ако се издадеш, ще се престоря, че не те познавам и ще те оставя там.

По пътя имаше множество постове. При все многобройните родствени връзки, които трябваше да правят Ода и Сайто съюзници, в действителност те бяха точно обратното на това. Ето защо и двете страни бяха особено бдителни в пазенето на своята обща граница. Дори и след като бяха преминали в самата област Мино, подозрителността не се разсея. Хийоши попита Шичинай за причината.

— Все питаш за очевидни неща! Господарят Сайто Досан и синът му Йошитацу от години враждуват.

Изглежда Шичинай въобще не намираше за изненадваща враждата между два лагера в едно и също семейство. Хийоши се изкуши да се усъмни в неговите умствени способности. Не че липсват примери за това как дори в стари времена бащи и синове от военното съсловие са вдигали оръжие един срещу друг, но все пак за такова нещо трябва да има сериозна причина.

— А защо господарят Досан не се разбира с господаря Йошитацу? — попита отново Хийоши.

— Не ставай досаден! Щом искаш да научиш, питай някой друг — Шичинай цъкна с език и отказа да каже каквото и да е повече.

Преди да са стигнали до Мино, Хийоши се притесняваше, че ще бъде принуден да направи нещо, което самият той смята за неразумно.

Инабаяма беше живописен град, сгушен под крепостта между ниски планини. Есенните багри на връх Инабаяма бяха замъглени от ситен дъжд, но слънцето сякаш всеки миг се готвеше да се покаже. Есента неусетно настъпваше и човек можеше от сутрин до мрак да се взира в планината и да не се умори да я гледа. Високата скала изглеждаше покрита със златно везмо и това бе дало на Инабаяма нейното второ име — Планината на златното цвете. Извисяваше се над река Нагара като великолепен фон на града и нивите му, и очите на Хийоши се отвориха широко при вида на белите крепостни стени върху върха й — дребни в далечината, и прилични на кацнала там самотна бяла птица.

От града до горе можеше да се стигне само по една извита пътечка, а крепостта имаше изобилни запаси от вода. Хийоши бе силно впечатлен. Това бе укрепление, каквото мъчно се напада и надали може да бъде превзето. После си припомни, че властта над една област не се държи само от крепостите.

Шичинай си нае стая в един търговски хан в богатия квартал на града. Даде на Хийоши съвсем малко пари и му каза да отседне в някое от евтините места за нощувка из задните улици.

— Скоро ще ти кажа какво искам от тебе — рече той. — Ако бездействаш, хората ще станат подозрителни, така че докато не си ми още нужен, излизай всеки ден навън с иглите.

Хийоши се поклони почтително, взе парите и направи така, както му беше казано. Странноприемницата не беше особено чиста, но когато бе сам, се чувстваше по-добре. Още не можеше да си представи какво ще му наредят да направи. На същото място бяха отседнали много най-различни пътници — артисти, майстори на огледала и на дървени обуща. Познаваше особената за всекиго миризма, бълхите и въшките, които носеха със себе си.

Всеки ден Хийоши излизаше да продава игли и на връщане, тъй като всеки си готвеше сам, си носеше солени зеленчуци и ориз. Печката беше на разположение на онези, които са плащали за дърва. Минаха седем дни. От Шичинай нямаше още никаква вест. А нима самият той всеки ден не бездейства? Хийоши се чувствуваше като изоставен.

Но ето, един ден, докато минаваше по задна улица в жилищната част на града и както обикновено продаваше своите игли, някакъв мъж с окачен отстрани кожен колчан и два преметнати през рамо стари лъка се доближи към него, като викаше с глас, далеч по-силен от този на Хийоши:

— Стари лъкове поправям! Стари лъкове поправям!

Щом дойде наблизо, майсторът на лъкове спря и облещи очи от изненада:

— Ами че това е Маймунката, нали? Кога дойде дотук и с кого си?

Изненадата на Хийоши бе не по-малка. Човекът с лъковете беше Нита Хикоджу, друг един от хората на Короку.

— А с вас, господин Хикоджу, какво е станало, че поправяте лъкове в Инабаяма?

— Хм, аз не съм единственият. Тук сме поне трийсет-четирийсет души. Не очаквах обаче да те заваря тук.

— Дойдох преди седем дена с господаря Шичинай, но той ми каза само да излизам и да си продавам иглите, така че с това се и занимавам. А за какво става дума, всъщност?

— Не знаеш ли все още?

— Той не пожела да ми каже нищо. А за човек няма по-лошо от това да трябва да върши нещо, без да знае защо го прави.

— Е, да, мога да си представя какво е.

— Вие навярно знаете какво става тук.

— Ако не знаех, щях ли да обикалям и да поправям лъкове?

— Моля ви, не можете ли да ми кажете нещо?

— Хм, Шичинай е доста нелюбезен. Обикаляш, без да знаеш защо излагаш на опасност живота си. Обаче не можем да седим и да приказваме посред улицата.

— Животът ни е в опасност ли?

— Заплашени сме, ако те хванат, да разкрият плана ни, но заради всички нас е може би добре да ти обясня нещата, та да имаш поне представа за какво става дума.

— Ще ви бъда много благодарен.

— Много бием на очи обаче, като стоим тук. Да минем ли зад онзи храм?

— Добре, пък аз, съм и гладен. Защо да не обядваме?

Хикоджу тръгна напред и Хийоши го последва. Храмът беше обиколен от дървета и много спокоен. Извадиха увитата си в бамбукова шума храна за обяд и започнаха да ядат. Листата на дърветата над тях танцуваха под светлината на слънцето. Щом погледнаха през светложълтеникавия листак, видяха обгърнатата в огненото червено на гаснещата есен планина Инабаяма. В синьото небе се извисяваше крепостта на върха — гордост на рода Сайто и символ на неговото могъщество.

— Ето целта ни — Хикоджу посочи с полепналите си от ориз клечки за ядене към крепостта Инабаяма.

И двамата гледаха една и съща крепост, но всеки я виждаше посвоему. Устата на Хийоши зина и той впери невиждащ поглед в краищата на клечките.

— Да не би Хачисука да се канят да нападнат крепостта?

— Не ставай глупав! — Хикоджу счупи на две клечките си и ги хвърли на земята. — Синът на господаря Досан, Йошитацу, държи крепостта в свои ръце и оттам властва над околността и пътищата към Киото и на изток. Зад стените й обучава своите отряди и трупа запаси от нови оръжия. Ода, Имагава и Ходжо са къде по-слаби от него. Какво тогава могат да сторят Хачисука? Не задавай такива глупави въпроси. Щях да те посветя в плановете ни, но сега не знам дали да го направя.

— Простете, няма да кажа нищо повече.

Смъмрен, Хийоши потъна в послушно мълчание.

— Нали няма никой наоколо?

Майсторът на лъкове се огледа около себе си и след това облиза устни.

— Вярвам, че си чувал за съюза между нашия род и Господаря Досан — Хийоши ограничи отговора си до едно кимване. — Бащата и синът се карат от години — Хикоджу разказа на Хийоши за враждата и за безпорядъка, до който бе довела в Мино.

Досан бил скитал преди под други имена и едно от тях било Мацунами Сокуро. Бил човек с голям опит; някога е живял като търговец на растително масло, странстващ войн и дори като послушник в храм. Накрая се издигнал от ниското положение на търговец и само с двете си ръце завладял областта Мино. За да постигне това, убил своя повелител, Токи Масайори и пропъдил наследника му Йоринари в изгнание. По-късно взел една от наложниците на Токи. За неговите жестокости и зверствата, които бил извършил, се разказват безбройни истории. Ако трябват още доказателства за ловкостта му, то, откакто е станал господар на Мино, той не е отстъпил на враговете си и педя земя.

Пътищата на съдбата обаче са понякога ужасяващи. Дали това, което се случило после, не било божествено възмездие? Осиновил Йошитацу — син на наложницата на предишния му повелител. Тревожел се обаче дали детето е на него самия или на господаря Токи. Щом Йошитацу пораснал, съмненията на Досан почнали да се засилват с всеки изминат ден.

Йошитацу бил внушителен мъж — издигал се на повече от шест стъпки от земята. Когато станал повелител на Инабаяма, баща му се пренесъл в крепостта Сагияма, отвъд река Нагара. Съдбите на бащата и сина, обитаващи двата речни бряга, сега са в ръцете само на боговете. Йошитацу е в разцвета на силите си и нехае за човека, когото смята за свой баща. Застаряващият Досан, по-подозрителен дори от сина си, проклел Йошитацу и накрая го лишил от наследство, с намерението да постави на негово място втория си син Магоширо. Онзи обаче бързо узнал за плана.

Но ето че Йошитацу се разболял от проказа и станал известен като „Господаря-прокаженик“. Той е рожба на съдбата и своенравен, ала също изобретателен и храбър. Издигнал е укрепления за защита срещу нападения от Сагияма и никога не подминава възможност за битка. Решен да се освободи от този презрян „Господар-прокаженик“, негов собствен син. Досан се примирил с необходимостта от кръвопролитие. Тук Хикоджу си пое дълбоко дъх.

— Разбира се. Досановите доверени хора са добре известни в околността. Помолиха ни да подпалим града заедно с укрепленията.

— Да подпалим града!

— Ако просто предизвикаме внезапно пожари, няма да е от никаква полза. Преди да го направим, трябва да пръснем слухове и когато Йошитацу и хората му в Инабаяма усетят безпокойство, да изберем една ветровита нощ и да обърнем града на море от пламък. Тогава силите на Досан ще прекосят реката и ще нападнат.

— Разбирам — Хийоши кимна с изражение на възрастен. Не показа нито възхищение, нито неодобрение. — Значи са ни пратили тук да пръскаме слухове и пожари.

— Правилно.

— В крайна сметка значи сме просто саботьори, така ли? Тук сме да бунтуваме хората.

— Ами да, може и така да се каже.

— А да бъдеш саботьор не е ли работа за хора с най-долно положение?

— Нищо не можем да направим. Ние, Хачисука, сме вече от много години зависими от господаря Досан.

Хикоджу гледаше на нещата пределно просто. Хийоши обърна очи към него. Ронинът винаги си е ронин, но той самият все не можеше да свикне с тази мисъл. Макар да получаваше ориз на трапезата на един ронин, смяташе своя живот за ценен и нямаше намерение безразсъдно да го захвърли.

— Защо дойде господарят Шичинай?

— Тук е, за да нарежда какво да се прави. Когато трийсет-четирийсет души влизат един по един в града, трябва някой да държи връзка между тях и да ги надзирава.

— Разбирам.

— Сега вече знаеш за какво става дума.

— А-ха. Но има още нещо, което не разбирам. Ами аз?

— Хм. Ти ли?

— Какво предполагаш ще трябва да правя? Досега господарят Шичинай не ми е наредил нищо.

— Понеже си малък и пъргав, ще ти възложат да подпалваш пожарите през някоя ветровита нощ.

— Разбирам. Подпалвач.

— След като сме дошли в този град с тайно поръчение, не можем да си позволим да бъдем нехайни. Докато се правим на майстори на лъкове и продавачи на игли, трябва да сме нащрек и да внимаваме какво говорим.

— Ако узнаят за плана ни, веднага ли ще започнат да ни търсят?

— Разбира се. Стига самураите на Йошитацу да чуят дори думичка за това и ще има клане. Хванат ли ни, само тебе или всички нас, ще бъде ужасно.

Отпърво Хикоджу си беше помислил, че не е никак хубаво, дето Хийоши не знае нищо; сега внезапно се разтревожи от възможността тайната да се изплъзне из устата на Маймунката. Хийоши прочете това по лицето му.

— Не се тревожи — успокои го той. — От времето на странстванията си съм свикнал с тези неща.

— Нали няма да се изпуснеш да кажеш нещо? — попита разтревожено Хикоджу. — Това, знаеш, е вражеска земя.

— Знам.

— Е, трябва да избягваме да будим подозрения с вида си. — Гърбът му се беше схванал и той го тупна два-три пъти, докато се изправяше. — Ти къде си отседнал, Маймунке?

— В уличката точно зад хана, където има стая господарят Шичинай.

— Така ли? Е, ще се отбия някоя от близките вечери. И внимавай особено с другите нощуващи.

Като метна лъка си през рамо, Нита Хикоджу се отправи в посока към града.

Седнал в двора на храма, Хийоши впери поглед над гинковите дървета в далечните бели стени на крепостта. Сега, след като знаеше за враждата в семейство Сайто и за злините, които беше породила, сякаш и здравите като стомана стени, и господстващото положение на крепостната площадка загубиха в неговите очи всякаква сила. „Кой ли ще бъде следващият господар на тази крепост?“, питаше се той. Досан също няма да бъде сполетян от добър край, това е сигурно. „Каква сила може да има в земя, където господарят и приближените му са неприятели? Как могат хората да имат увереност, щом повелителите на областта, баща и син, се подозират и заговорничат един против друг?“

Мино е плодороден край, обкръжен от планини, на важен кръстопът между столицата и провинциите. Дарен е богато с природни блага, земеделието и занаятите процъфтяват, водата е чиста и жените — красиви. И все пак нещо тук гние! На Хийоши не му остана време да помисли за червея, който гризе разкапаните вътрешности на тази земя. Мисълта му скочи на друг въпрос — кой ще бъде следващият господар на Мино.

Това, което най не му даваше мира, беше ролята на Хачисука Короку — човека, от когото получаваше храната си. Ронините нямаха добро име, но от службата си при Короку Хийоши знаеше, че това е почтен човек от добър, макар и не толкова славен произход; човек, чийто нрав можеше да се нарече изряден. Досега момчето бе смятало, че няма нищо, от което да се срамува, когато ежедневно се покланя на този човек и получава от него заповеди — сега обаче почна да мисли по-различно.

Досан от дълго време подпомагаше с пари Хачисука и приятелството им бе здраво. Немислимо е Короку да не знае що за човек е Досан или пък да не е научил за предателството и жестокостите му. И все пак се беше вплел в борбата между баща и син. Колкото и пъти да премисляше всичко това, Хийоши не можеше да се съгласи да вземе участие в него. На този свят има хиляди слепци. Нима Короку може да е един от най-слепите? Отвращението му нарастваше все повече и сега всичко, което искаше, бе да избяга надалеч.

Към края на десетия месец Хийоши излезе от странноприемницата да продава както обикновено стоката си. На ъгъла на една от задните улици случайно зърна Хикоджу, с ярко почервенял от сухия вятър нос. Майсторът на лъкове се доближи до него и пъхна в ръката му писмо.

— След като прочетеш това, сдъвчи го и го изплюй в реката — предупреди той.

После, като се престори, че не го познава. Хикоджу се извърна надясно, а Хийоши се отдалечи в другата посока. Знаеше, че писмото е от Шичинай. Безпокойството не го беше напуснало и сърцето му почна да бие силно. „Трябва да се махна далеч от тези хора“, осъзна момчето. Безброй пъти беше обмислял това, ала бягството в крайна сметка беше по-опасно от това да остане. Беше сам в странноприемницата, но със сигурност предполагаше, че всичко, което прави от излизането до завръщането си там, е постоянно наблюдавано. Навярно и самите съгледвачи биват на свой ред следени. Всички са обвързани един за друг като звена на верига. „Изглежда, като че наистина се готвим да направим нещо“, заключи той и настроението му се помрачи. Може и неговата неохота да иде от боязливост, но не може да убеди сам себе си, че трябва да стане безогледен саботьор, който да обърква хората, да предизвиква смут и да превърне града в пъкъл.

Изгубил бе всякакво уважение към Короку. Не искаше да служи на Досан, нито пък да има нещо общо с Йошитацу. Ако ще бъде съюзник някому, то това ще са хората от града. На тях, и особено на родителите с техните деца, съчувстваше изцяло. Те винаги са главните жертви на войната. Беше твърде неспокоен, за да прочете веднага писмото.

Както вървеше и надаваше обичайния си вик; „Игли! Игли от столицата!“, умишлено се насочи постепенно към една странична уличка в жилищен квартал, където нямаше да бъде видян. После се спря край малка рекичка.

— По дяволите, няма откъде да премина! — възкликна той с нарочно висок глас. Имаше късмет. Наоколо не се виждаше никой. За всеки случай все пак се обърна към рекичката и докато се облекчаваше, се огледа и провери околността. После спокойно извади писмото от гънките на дрехата си и зачете:

Довечера, ако вятърът иде от юг или от запад, ела в Часа на кучето в гората зад храма Джодзаиджи. Ако вятърът е от север или изобщо спре, стой настрана.

Свърши с четенето, накъса писмото на парченца, сви ги на топче и го сдъвка в безформена маса.

— Хей, продавача на игли!

Стреснат, Хийоши не намери време да изплюе хартията в реката. Стисна парчето в свития си юмрук.

— Кой вика?

— Ела насам. Искаме да си купим малко игли.

Наоколо не се виждаше никой и Хийоши не можеше да познае откъде идва гласът.

— Насам, продавачо!

Отвъд пътя имаше насип, а над него — двойни кирпичени стени. В стената се отвори вратичка от сплетени клони и един млад слуга подаде глава навън. Хийоши отвърна колебливо. Всяко самурайско жилище в този квартал трябва да е на служител на рода Сайто. На коя от двете половини, обаче? Ако тук живее човек на Досан, няма за какво да се тревожи, но ако онзи е на страната на Йошитацу, нещата може да вземат много лош обрат.

— Един човек тук ще иска малко игли.

Безпокойството на Хийоши нарасна, но нямаше избор.

— Благодаря — рече той с половин уста.

Като тръгна след слугата, мина през плетената врата и зави покрай един изкуствен хълм, разположен, изглежда, в задната градина на дома. Къщата навярно принадлежеше на важен служител. Встрани от главната сграда стояха множество пристройки. Хийоши забави ход и се завъзхищава на величествеността на строежа и подредбата на камъните и изкуствените поточета. Кой на едно такова място би поискал да си купи игли от него? Според думите на слугата навярно е човек от семейството на собственика, но това просто не е възможно. В дом с такъв внушителен вид надали господарката или дъщеря й ще си купуват иглите сами. А и при всички случаи няма никаква причина да викат някой, който продава стоката си с викане по улицата.

— Почакай за малко тук — каза слугата и го остави в един ъгъл на градината.

Двуетажна постройка с грапаво измазани стени, доста отдалечена от главната къща, привлече вниманието на Хийоши. Първият етаж изглежда беше кабинет, а вторият — библиотека.

— Доведох човека, господарю Мицухиде — извика младият слуга.

Мицухиде се появи на един квадратен прозорец, много напомнящ отвор на бойница. Беше млад мъж на двадесет и три-двадесет и четири години, с бледа кожа и умен поглед. Хванал в ръка няколко книги, той подаде глава през прозореца.

— Ще сляза долу. Заведи го на терасата — каза той и се изгуби вътре.

Хийоши вдигна поглед и за първи път забеляза, че докато стоеше до реката и четеше писмото, някой през стената може да го е видял. Сега бе сигурен, че са го наблюдавате, че този Мицухиде е заподозрял нещо и сега ще го разпитва. Ако, помисли си, не излезе с някоя история, ще загази. Тъкмо когато подготвяше своите обяснения, младият слуга му махна с думите:

— Племенникът на господаря иде, така че изчакай до терасата. И внимавай как ще се държиш.

Хийоши коленичи на известно разстояние от терасата и сведе поглед. След малко, когато никой не излезе навън, вдигна очи. Броят на книгите в дома го удиви. Бяха навсякъде — върху и около писалището и лавиците, както и в другите стаи на първия и втория етаж. „Дали господарят или племенникът му, помисли си, но някой тук изглежда е доста учен.“ За Хийоши книгите бяха рядко зрелище. След като се огледа, забеляза още две неща — между водоравните греди на скелета на постройката висеше чудесно бойно копие, а в една ниша в стената стоеше подпрян мускет.

Най-сетне мъжът влезе в стаята и седна безшумно пред писалището. Подпрял брадичката си с ръка, той се загледа вперено в Хийоши, сякаш се съсредоточаваше върху някой китайски йероглиф в книга.

— Здравей, ти там.

— Аз продавам игли — рече Хийоши. — Ще пожелаете ли да си купите малко игли, господине?

Мицухиде кимна.

— Да, да. Но първо има нещо, което искам да те питам. Да продаваш игли ли си тук или да шпионираш?

— Да продавам игли, разбира се.

— Е, кажи ми, тогава, какво те доведе на улицата в квартал като този?

— Мислех, че мога да мина по-напряко.

— Лъжеш — Мицухиде се извърна малко настрани. — Още щом те видях, можех да кажа, че си отколешен странник и пътуващ търговец. Значи трябва да имаш достатъчно ум да знаеш дали ще може да продадеш игли в самурайски дом или не.

— Продавал съм, макар и рядко…

— Предполагам, че рядко е било.

— Но все пак става.

— Е, нека за малко оставим това настрани. А какво четеше на такова пусто място като това?

— А?

— Извади крадешком лист хартия, като си мислеше, че няма никого наоколо. Но където има живот, навсякъде има очи. А също и нещата имат глас за тези, които могат да го чуят. Какво четеше?

— Четях писмо.

— Някаква тайна преписка?

— Четях писмо от майка си — каза Хийоши много сухо.

Мицухиде го изгледа изпитателно:

— Писмо от майка ти, така ли?

— Да.

— В такъв случай, дай ми да го видя. Според законите в крепостта, когато попаднеш на някой подозрителен, той трябва да бъде задържан и отведен в укреплението. Нека като доказателство видя писмото от майка ти или ще трябва да те предам на властите.

— Изядох го.

— Какво си направил?

— За жалост, след като го прочетох, го изядох, господине.

— Изяде го ли?

— Да, точно това направих — продължи с искрен тон Хийоши. — За мен, само с това, че е жива, майка ми е по-почитана от боговете или Будите. И ето защо…

Мицухиде нададе гръмогласен вик:

— Дръж си езика! Предполагам, че си го сдъвкал, понеже е било тайно известие. Само това вече те прави подозрителен!

— Не, не! Грешите! — заотрича Хийоши с махане на ръка. — Да получа писмо от майка си, на която съм по-благодарен, отколкото на боговете и Будите и накрая да си избърша с него носа и да го захвърля на улицата, където да бъде стъпкано под хорските нозе, би било безбожно и престъпно. Така мисля и имам този навик винаги да ги изяждам. Не ви лъжа. Естествено е някой така да тъгува за майка си, че да иска да погълне писмата, които идват от толкова далеч.

Мицухиде беше сигурен, че всичко е лъжа, но при все това пред него бе момче, което лъже много по-добре от мнозинството. И му съчувстваше, понеже сам бе оставил майка си далеч от дома.

„Макар това да е лъжа, тя не е користна. И макар да е глупост, дето бил изял писмото от майка си, сигурно е, че и този малък песоглавец трябва да има родители“, помисли си Мицухиде и в същия миг почувства съжаление към своя неизучен и недодялан противник в спора. Въпреки всичко, ако е оръдие на някой саботьор, този невеж и наивен младеж би могъл да бъде опасен като диво животно. Не е такъв, когото да изпратиш в крепостта, а би било недостойно да го убие на място. Помисли дали просто да не пусне Хийоши, но докато се опитваше да реши как да постъпи в случая, продължаваше да го наблюдава неотклонно.

— Матаичи! — провикна се. — Наблизо ли е Мицухару?

— Мисля, да, господине.

— Кажи му, че не искам да го притеснявам, но дали не би могъл да дойде тук за една минута.

— Да, господине — Матаичи побягна нанякъде.

Не след дълго Мицухару дойде от къщата, като вървеше с широки крачки. Беше по-млад от Мицухиде, може би на осемнадесет или деветнадесет. Той бе наследникът на господаря на дома, свещеника-мирянин Акечи Мицуясу и двамата с Мицухиде бяха братовчеди. Фамилното име на Мицухиде също беше Акечи. Живееше при своя чичо и прекарваше дните си в учение. Не че бе парично зависим от него — беше дошъл в Инабаяма, понеже домът му в провинциалната Ена бе твърде отдалечен от средищата на културата и политиката. Неговият вуйчо често казваше на сина си:

— Виж Мицухиде и вземи поучи малко.

Мицухиде бе сериозен учен. Още преди да дойде в Инабаяма, вече бе пътувал доста и беше обиколил страната от столицата до западните области. Стана спътник на странстващи майстори на меча, диреше знания, наблюдаваше събитията наоколо си и доброволно приемаше житейските изпитания. Щом реши да изучи огнестрелното оръжие, предприе нарочно пътуване до свободния град Сакай и впоследствие направи такъв голям принос за отбраната и военното устройство на Мино, че всички, като се започне от чичо му, го почитаха като гений на новата образованост.

— Какво мога да ти помогна, Мицухиде?

— С нищо, всъщност — тонът му беше почтителен.

— Какво има?

— Бих искал да направиш нещо за мен, ако го сметнеш за правилно.

Двамата мъже излязоха навън и като застанаха точно до Хийоши, заобсъждаха как да постъпят с него. След като чу от Мицухиде подробностите. Мицухару каза:

— За този никаквец ли говориш? — и изгледа пренебрежително Хийоши. — Ако го намираш подозрителен, предай го на Матаичи. Стига да го помъчат малко, да го понабият със счупен лък, и скоро ще проговори. Няма да е трудно.

— Не — Мицухиде погледна отново Хийоши. — Не мисля, че е от онези, които ще проговорят при подобни обстоятелства. А и някак ми е жал за него.

— Щом те е спечелил и те е накарал да го съжаляваш, малко вероятно е да го накараш да проговори. Дай ми го за четири-пет дни. Ще го заключа в килера. Скоро, щом огладнее, ще изпее цялата истина.

— Съжалявам, че те обезпокоих заради това — завърши Мицухиде.

— Да го завържа ли? — попита Матаичи и изви ръката на Хийоши.

— Почакай! — обади се момчето, като се опитваше да се освободи от хватката му. Погледна към Мицухиде и Мицухару. — Преди малко тъкмо казахте, че дори и да ме бият, няма да кажа истината. Трябва само да ме питате и аз ще ви кажа всичко. Дори и да не ме питате, пак! Няма да понеса да стоя заключен на тъмно място.

— Готов си да говориш ли?

— Да.

— Добре тогава. Аз ще те разпитвам — заяви Мицухару.

— Почвайте.

— Кажи ми за… — но самообладанието на Хийоши изглежда смущаваше Мицухару и той спря посред изречението, като промърмори: — Безполезно е! Този не е като другите. Чудя се дали не му липсва нещо тук. Навярно си играе с нас — и като погледна към Мицухиде, се засмя кисело.

Мицухиде обаче не се смееше. Той гледаше Хийоши с изражение на безпокойство. Мицухиде и Мицухару се редуваха да го разпитват, сякаш угаждаха на разглезено дете.

Хийоши се обади:

— Е, добре тогава. Ще ви кажа какво е замислено за тази вечер, но тъй като не съм част от тяхната банда и нямам нищо общо с тях, можете ли да ми гарантирате живота?

— При всички случаи. Да ти го отнемем няма да е кой знае какво геройство. И какво има да става?

— Ако вятърът позволи, довечера ще има голям пожар.

— Къде?

— Не знам точно, но ронините, които са отседнали в странноприемниците, го обсъждаха тайно. Довечера, ако вятърът е от юг или от запад, те ще се съберат в гората до Джодзаиджи, ще се разпръснат и ще подпалят града.

— Какво? — Мицухару зина. Мицухиде преглътна тежко, неспособен да приеме току-що чутото.

Без да обръща внимание на реакцията им на неговите думи, Хийоши се закле, че не знае нищо повече от това, което е чул да си шепнат случайно оказалите се негови съжители в странноприемницата ронини. Той самият искал само да разпродаде иглите си и колкото се може по-скоро да се върне у дома в Накамура, за да види лицето на майка си.

След като възвърнаха цвета на лицата си, Мицухиде и Мицухару останаха за миг като втрещени. Най-сетне Мицухиде взе решение.

— Добре, ще го пуснем да си върви, но не и преди залез-слънце. Матаичи, отведи го и му дай нещо за ядене.

Вятърът, който бе духал през целия ден, стана по-свеж. Идваше от югозапад.

— Какво мислиш, че ще направят, Мицухиде? Вятърът духа от запад.

Мицухару погледна към носещите се над тях облаци и очите му се изпълниха с тревога. Мицухиде мълчаливо седна на терасата пред библиотеката. Вперил поглед в празното, той сякаш се съсредоточаваше над някакъв сложен въпрос.

— Мицухару — обади се най-сетне, — чичо ми казвал ли е нещо необичайно през последните четири-пет дни?

— Ами, нищо, казано от татко, не ме е впечатлило като по-необикновено.

— Сигурен ли си?

— Сега, като ме питаш, преди да тръгне за крепостта Сагияма днес сутринта, той каза наистина, че понеже напоследък отношенията между господаря Досан и господаря Йошитацу се били влошили, можело да си имаме неприятности, макар да било трудно да се каже по кое точно време. Каза, че човек винаги трябва да бъде подготвен, в случай че стане нещо непредвидено и мъжете да приготвят оръжието и конете си.

— Тази сутрин ли каза това?

— Да.

— Така значи! — Мицухиде се плесна по коляното. — Скришно те е предупреждавал, че довечера ще има битка. Обичайно е военни заговори като този да са пазят в тайна дори от най-близки родственици. Той трябва също да е посветен.

— Битка ли ще има довечера?

— Хората, които се събират довечера при Джодзаиджи, са навярно агенти, доведени от господаря Досан отвън, най-вероятно от Хачисука.

— Значи господарят Досан е намислил да прогони господаря Йошитацу от крепостта.

— Така смятам — уверен, че е отгатнал правилно, Мицухиде закима енергично, но после прехапа устна. — Подозирам, че планът на господаря Досан няма да успее. Господарят Йошитацу е добре подготвен. И освен това, баща и син да воюват и да проливат кръв противоречи на всякакви правила за поведение. Боговете ще ги накажат! Който и да спечели или загуби, ще се лее роднинска кръв. И това няма да увеличи земите на рода Сайто и с една педя. Тъкмо напротив — съседните области ще дебнат възможността да се намесят и нашата ще се окаже на ръба на провала — той въздъхна продължително.

Мицухару потъна в мълчание и замислено се загледа в тъмните облаци, които се носеха по небето. Когато неговите двама господари воюват, служителят не може да направи нищо. Знаеха, че бащата на Мицухару, Мицуясу, доверен човек на Досан, е сред първите, които замислят свалянето на Йошитацу.

— Трябва да спрем тази противоестествена вражда с всички средства, които са ни на разположение. Това е наш дълг на верни служители. Мицухару, трябва веднага да идеш в Сагияма и да намериш баща си. И двамата с него да разубедите господаря Досан и да го накарате да се откаже от плановете си.

— Да, разбирам.

— Аз ще чакам до вечерта, ще отида в Джодзаиджи и ще потърся начин да проваля заговора. Ще ги спра, независимо как!

В кухнята стояха наредени три големи печки. Върху тях имаше поставени огромни котли, които побираха по няколко пълни торби ориз. Когато вдигнаха капаците, побелялата вода преля и заизпуска кълба пара. Хийоши пресметна, че за да бъде изядено наведнъж такова количество ориз, в къщата трябва да има над стотина души, включително семейството на стопанина, служителите му и тяхното домочадие. „При всичкия този ориз, защо майка ми и сестра ми нямат достатъчно да се наситят?“ Помисли си за майка си, после за ориза. И оризът му напомни за глада на майка му.

— Страшно ветровито е тази вечер — старецът, който се грижеше за помещението, се приближи и провери печките. После се обърна към кухненските помощници, които готвеха ориза:

— Вятърът няма да отслабне дори след като се стъмни. Внимавайте за огъня. И веднага щом единият казан се свари, почвайте да правите ориза на топки.

Тъкмо излизаше, когато забеляза Хийоши. Изгледа го с любопитство, повика един от прислужниците и попита:

— Кой е този непознат с лице като на маймуна? Не съм го виждал тук преди.

— За него отговаря господарят Мицухиде. Матаичи го пази да не избяга.

Сега старецът забеляза Матаичи, седнал върху кутията за подпалки.

— Хубава работа! — обърна се той към него, без да даде да се разбере какво има предвид. — За подозрително държание ли е задържан?

— Не. Не знам за какво. Знам само, че така нареди господарят Мицухиде. — Матаичи говореше колкото се може по-малко.

Старецът сякаш забрави за Хийоши и продължи:

— Истината е, че господарят Мицухиде има ум и съобразителност далеч над обичайните за неговите години — той се възхищаваше от Мицухиде и почна да сипе хвалебствия за него. — Стои много над другите, не намираш ли? Господарят Мицухиде не е от тези, дето презират учеността и се хвалят колко тежко е въоръжението им, колко добре се справят с копието по време на езда или колко много души са посекли в еди-коя си битка. Колкото пъти съм надникнал в библиотеката, все е потънал в четене. И е също голям майстор на сабята и стратегията. Далеч ще стигне, това е сигурно.

Матаичи, горд, че говорят така добре за господаря му, също заприглася:

— Точно така е, както го казваш. Аз съм му слуга, откакто беше момче и няма по-добър господар от него. А също е добър син на майка си и дали учи тук или пътува из провинцията, никога не забравя да й пише.

— Често се случва, ако до двайсет и четири-двайсет и пет годишна възраст някой вече е проявил голяма смелост, става също и самохвалко, а ако е по-мековат — суетен — рече старецът. — Скоро забравя какво дължи на родителите си, като да се е родил в конюшня и почва да води живот само за себе си.

— Е, но спомни си, че той не е просто младеж от благородно потекло — отвърна Матаичи. — Има също и лют нрав, при все и да изглежда обратното. Макар рядко да се ядосва, когато се разяри, не може да го сдържи никой.

— Значи ако и да има вид на кротък, когато се ядоса…

— Точно така. Също като днес.

— Днес ли?

— Когато се случи нещо внезапно и почне да обмисля как е правилно да се постъпи, той винаги премерва нещата докрай. Щом вземе решение, все едно че се е срутил бент — веднага дава нареждания на братовчед си, господаря Мицухару.

— Така си е, той е водач — роден пълководец.

— Господарят Мицухару е много предан на господаря Мицухиде и доброволно следва това, което онзи му каже. Днес потегли в галоп към крепостта Сагияма.

— Какво мислиш, че става?

— Не знам.

— „Сгответе много ориз. Направете оризови топки за отрядите. Посред нощ може да има битка.“ — така каза господарят Мицухару, когато потегляше.

— Готвим се за нещо неочаквано, а?

— Ще се радвам, ако си останем с приготовленията, защото на чия страна би трябвало да се сражаваме в една битка между Сагияма и Инабаяма? При когото и да отидем, ще пращаме стрелите си срещу приятели и родственици.

— Е, може и да не се стигне до това. Изглежда, господарят Мицухиде като че ли е намислил план, с който да предотврати битката.

— Боговете са ми свидетели, че ще се моля за успеха му. Ако ни нападне съседният род, готов съм веднага да изляза да се бия с тях.

Навън се бе спуснала нощ. Небето беше смолисточерно. Вятърът проникваше в кухнята и огънят в грамадните печки издаваше леко боботене и ставаше по-ярък. Хийоши, все още седнал пред печките, усети мирис на изгорял ориз.

— Хей! Оризът изгаря! Оставяте ориза да изгори!

— Я се махай! — отвърна му прислужникът без дума за благодарност. След като загасиха огъня в печките, един от тях се покачи по стълба и прехвърли ориза в голямо корито. Всички, които не бяха заети с нещо друго, се захванаха да правят множество оризови топки. Хийоши работеше заедно с тях и мачкаше ориза на топки. Взе си няколко хапки, но никой сякаш не му обръщаше внимание. Почти като в унес, продължаваха да правят една след друга оризови топки, докато в същото време разговаряха помежду си.

— Изглежда, ще има битка, а?

— Не могат ли да се оправят без сражение?

Приготвяха храна за отрядите, но повечето се надяваха припасите да се окажат ненужни.

В Часа на кучето Мицухиде повика Матаичи, който излезе навън, но скоро се върна и извика:

— Продавачът! Къде е продавачът на игли?

Хийоши скочи на крака, като заоблизва оризовите зърна от пръстите си. Достатъчна му бе една крачка извън сградата, за да прецени скоростта на вятъра.

— Ела с мен. Господарят Мицухиде чака. И побързай.

Хийоши последва Матаичи и забеляза, че този си беше сложил леки доспехи, сякаш се готви да влиза в сражение. Момчето нямаше представа накъде отиват. Накрая излязоха от главната порта и разбра. Заобиколиха задната градина и минаха отпред. Пред портата ги чакаше някакъв човек на кон.

— Матаичи?

Мицухиде носеше същите дрехи, като през деня. Държеше в ръка поводите и под едната си мишница стискаше дълго копие.

— Да, господине.

— Продавачът на игли?

— Точно пред вас е.

— Избързайте двамата напред.

Като се обърна към Хийоши, Матаичи нареди:

— Ела, продавачо, да вървим.

Двамата пешаци се затичаха в непрогледната нощ. Мицухиде ги последва със същата скорост яздейки. Стигнаха до пресечката и той им нареди да тръгнат надясно, после наляво. Накрая Хийоши разбра, че са стигнали до портите на Джодзаиджи, мястото, където щяха да се срещнат хората от Хачисука. Мицухиде ловко слезе от седлото.

— Матаичи, остани тук с коня — каза той и подаде на слугата юздите. — Мицухару би трябвало да дойде тук от крепостта Сагияма през втората половина на Часа на кучето. Ако не успее да се появи до уречения час, планът ни се отменя. — После добави с тъжен израз на лицето: — Градът се е превърнал в свърталите на враждуващи демони. Как би могъл един прост човек да предвиди изхода на всичко това?

Последните му думи потънаха в обгърналия ги мрак.

— Продавачо! Ти ще показваш пътя.

— Пътя за къде? — Хийоши се изпъчи срещу вятъра.

— Към гората, където се събират онези негодници от Хачисука.

— Ами, аз също не знам къде е мястото.

— Дори и да си тук за първи път, те, мисля, трябва да познават добре лицето ти.

— А?

— Не ми се прави на наивник.

„Безполезно е“, помисли си Хийоши. Този въобще не може да излъже. Мицухиде беше уловил лъжите му и той престана да се обяснява.

В гората нямаше светлини. Вятърът минаваше през клоните и те шибаха покрива на храма като пяна, която се разбива в борда на кораб. Гората зад храма беше като разбунтуван океан — дърветата стенеха, а тревата яростно свистеше.

— Продавачо!

— Да, господине.

— Тук ли са вече другарите ти?

— Няма откъде да знам.

Мицухиде седна на една малка каменна пагода зад храма.

— Наближава втората половина на Часа на кучето. Ако ти си единственият неявил се, ще бъдат нащрек — копието му, което вятърът отвяваше с пълната си сила, беше тъкмо под нозете на Хийоши. — Иди се покажи! — Хийоши трябваше да признае пред себе си, че Мицухиде от самото начало бе вървял една крачка преди него. — Иди им кажи, че тук чака Акечи Мицухиде и че би искал да говори с предводителя на хората от Хачисука.

— Да, господине — Хийоши се поклони с глава, по не се помръдна. — Ще може ли да го кажа пред всички?

— Да.

— И затова ли ме доведохте със себе си тук?

— Да. А сега върви.

— Ще отида, но понеже може да не се видим повече, искам да ви кажа нещо.

— Да?

— Ще бъде срамно да си тръгна, без да съм ви казал това, понеже вие виждате в мене само агент на Хачисука.

— Истина е.

— Много сте умен, но погледът ви е твърде остър и направо минава през това, което гледате. Когато някой забива гвоздей, спира там, където трябва, защото да отиде много навътре е също толкова лошо, колкото да не го забие достатъчно. И вашият ум е нещо такова. Признавам, че дойдох в Инабаяма с хората от Хачисука. Но сърцето ми не е с тях — съвсем не е. Роден съм в земеделско семейство в Накамура и съм продавал игли и други подобни неща, но не съм постигнал целта си. Нямам намерението да прекарам живота си в ядене на студен ориз от трапезата на някой ронин. Нито пък ще работя като саботьор за някаква жалка награда. Ако по някаква случайност се срещнем отново, ще ви докажа това, което ви казах — че гледате на нещата прекалено издълбоко. А сега ще отида при Хачисука Шичинай, ще му предам посланието ви и веднага ще си тръгна. Така че — успех! Грижете се добре за себе си и се учете усърдно.

Мицухиде го изслуша мълчаливо, после внезапно излезе от състоянието си на замисленост:

— Продавачо на игли, почакай! — провикна се той.

Хийоши вече се бе изгубил в бурята. Той побягна към тъмната гора, без да чуе как го вика Мицухиде. Тича, докато достигна до малко парче равна земя, което дърветата засланяха от вятъра. Навсякъде наоколо му се виждаха мъже, пръснати като коне на пасище — някои излегнали се, други седнали, трети — прави.

— Кой е там?

— Аз съм.

— Хийоши ли?

— Да.

— Къде беше? Идваш последен. Всички се разтревожихме — смъмри го един от мъжете.

— Съжалявам, че закъснях — отвърна той, като се приближаваше към множеството. Трепереше. — Къде е господарят Шичинай?

— Ето го там. Иди му се извини. Наистина е сърдит.

Няколко души от групата стояха около Шичинай и разговаряха.

— Това Маймунката ли е? — попита предводителят, като се огледа. Хийоши се приближи към него и се извини, задето е закъснял.

— Какво ти се случи?

— През деня бях задържан в плен от един служител на рода Сайто — призна Хийоши.

— Какво? — Шичинай и всички останали се загледаха неспокойно в него, уплашени, че заговорът им е разкрит.

— Тъпак такъв! — без предупреждение той сграбчи Хийоши за яката, придърпа го рязко към себе си и грубо попита:

— Къде и от кого беше задържан? И каза ли му нещо?

— Казах му.

— Какво говориш?

— Ако не му бях казал, нямаше да съм жив. Нямаше сега да съм тук.

— Копеленце! — Шичинай здраво разтресе Хийоши. — Глупак! Пропял си, за да спасиш жалката си кожа. Заради това ще станеш първата жертва на тазвечерното кръвопролитие!

Шичинай го пусна и се опита да го срита, по Хийоши ловко отскочи и избягна удара. Двамата мъже, които бяха най-близо до него, го сграбчиха за китките и му ги извиха зад гърба. Като се бореше да се освободи, Хийоши на един дъх изрече:

— Бъдете разумни. При все че са ме хванали и съм проговорил, изслушайте ме. Те са служители на господаря Досан.

Всички добиха облекчен вид, но все още пазеха някои съмнения.

— Добре, тогава кои бяха?

— Беше къщата на Акечи Мицуясу. Бях задържан не от него, а от племенника му Мицухиде.

— А, храненикът на Акечи — промърмори някой.

Хийоши погледна обадилия се, после премести поглед върху цялото множество.

— Този господар Мицухиде иска да се срещне с нашия водач. Дойде тук с мен. Ето там е. Господарю Шичинай, искате ли да отидете да се срещнете с него?

— Племенникът на Акечи Мицуясу е дошъл тук с теб ли?

— Да.

— Каза ли на Мицухиде всичко за тазвечерния план?

— Дори да не бях, той сам щеше да се досети. Страшно е умен.

— Защо е дошъл?

— Не знам. Каза ми само, че трябва да го доведа дотук.

— И ти го доведе?

— Нямаше какво друго да направя.

Докато Хийоши и Шичинай разговаряха, мъжете наоколо им преглъщаха тежко и слушаха. Накрая Шичинай разреди напрежението с едно цъкане на езика. После излезе напред и попита:

— Е, добре, къде е този Акечи Мицухиде?

В същия момент изотзад се чу глас:

— Мъже на Хачисука! Дошъл съм при вас. Искам да се срещна с господаря Шичинай.

Всички се извърнаха зашеметени и изненадани към гласа. Мицухиде се беше приближил незабелязан и спокойно ги наблюдаваше.

Шичинай се почувствува малко объркан, но като предводител излезе напред.

— Вие ли сте Хачисука Шичинай? — попита Мицухиде.

— Аз съм — отвърна Шичинай с високо вдигната глава. Беше пред хората си, а и за ронините бе обичайно да не се държат смирено пред самураи, които служат на господар или дори пред воини с по-високо положение.

Макар Мицухиде да беше въоръжен с копие, той се поклони и заговори учтиво:

— Чест е да се срещна с вас. Чувал съм отпреди името ви, както и почитаемото име на господаря Короку. Аз съм Акечи Мицухиде, служител на господаря Сайто Досан.

Учтивостта на поздрава остави Шичинай леко вцепенен.

— Е, какво искате? — попита той.

— Плана ви за тази вечер.

— И какво за този план? — попита Шичинай с престорено безразличие.

— Свързано е с подробностите, които научих от продавача на игли и които ме накараха да дойда тук възможно най-бързо. Тазвечерното безчинство… неучтиво е навярно да го наричам безчинство… но от гледна точка на военната стратегия то е много лошо замислено. Не мога да повярвам, че това е хрумване на господаря Досан. Бих искал от вас незабавно да се откажете от него.

— Никога! — провикна се надменно Шичинай. — Това не става по мои заповеди. Нарежданията идват от господаря Короку, по молба на господаря Досан.

— Такова и предполагах, че е положението — отвърна Мицухиде с обичаен тон. — Естествено, вие няма да се откажете на своя глава от замисленото. Моят братовчед Мицухару отиде в Сагияма да разговаря с господаря Досан. Трябва да се срещне с нас тук. Молбата ми е всички да останете тук, докато той дойде.

Мицухиде бе винаги учтив с всички и същевременно — решителен и смел. Въздействието на любезността обаче е в зависимост от човека, с когото се разговаря и понякога тя може да доведе едната от страните до надменност.

„Мх! Незначителен младок. Лъха на ученост, но не е нищо повече от неопитен новак“, помисли си Шичинай.

— Няма да чакаме! — викна той и натъртено добави: — Господарю Мицухиде, не си пъхайте носа, където не му е работа. Вие сте само безполезен натрапник. Не сте ли на издръжка на своя вуйчо?

— Няма време да мисля за това какво положение заемам. А сега става дума за нещо от изключителна важност за дома на моя господар.

— Ако смятахте, че е така, щяхте да се подготвите с доспехи и припаси и да държите като нас факел, и щяхте да бъдете в първата редица на нападателите на Инабаяма.

— Не, не бих могъл да направя това. Малко е трудно да бъдеш служител.

— И как така?

— Не е ли господарят Йошитацу наследник на господаря Досан? Ако господарят Досан ни е повелител, то такъв ни е и господарят Йошитацу.

— Ала ако се превърне във враг?

— Та това е срамно. Нима е редно баща и син да вадят лъкове и да стрелят един срещу другиго? На тази земя няма примери дори птици или зверове да вършат нещо толкова недостойно.

— Доста сте досадлив. Защо просто не си идете у дома и не ни оставите на мира?

— Не мога да постъпя така.

— А?

— Няма да си тръгна, преди Мицухару да е дошъл дотук.

Шичинай за първи път долови силата на решимостта в гласа на младия човек пред себе си. Видя също и сериозни намерения в копието, което Мицухиде държеше.

— Мицухиде! Там ли си? — Мицухару се появи бежешком, като едва си поемаше дъх.

— Насам. Какво стана в крепостта?

— Напразно беше — Мицухару стисна силно ръката на братовчеда си. Раменете му се повдигаха тежко.

— Каквото и да става, господарят Досан не иска дори да чуе за отказ от плана. Не само той, а и баща ми казаха, че това било нещо, в което ние като по-млади не трябвало да се месим.

— Дори и чичо ли?

— Да, беше бесен. Бях готов да заложа за това живота си и направих всичко, което можех. Положението е просто отчайващо. Отрядите изглежда се готвеха да напускат Сагияма. Страхувах се, че градът може вече да е предаден на огъня, така че дойдох колкото можех по-бързо. Какво ще правим сега, Мицухиде?

— Господарят Досан твърдо ли е решил да изгори Инабаяма, без значение какво може да се случи?

— Няма изход. Изглежда, всичко, което можем да сторим, е да изпълним дълга си и да загинем в негова служба.

— Това пък никак не ми харесва! Ако ще и той да е наш господар и повелител, никак не трябва човек да умира заради такова недостойно дело. Такава смърт няма да е по-добра от кучешката.

— Добре, но какво можем да направим?

— Ако градът не бъде подпален, силите от Сагияма надали ще потеглят. Трябва да се справим с източника на пожара, преди той да е започнал.

Гласът на Мицухиде звучеше, сякаш е на друг човек. Обърна се с лице към Шичинай и останалите и приготви копието си. Шичинай и хората му се разпръснаха в кръг.

— Какво си мислиш, че вършиш? — излая Шичинай на Мицухиде. — Да вадиш копие срещу нас? И при това калпаво?

— Точно това правя — гласът на Мицухиде бе твърд. — Никой няма да напусне това място. Ако обаче промените мнението си, подчините ми се и се откажете от мисълта за тазвечерното безчинство, и ако се върнете в село Хачисука, ще пощадим живота ви и аз ще ви обезщетя колкото мога най-добре. Е, какво ще кажете?

— Сериозно ли мислиш, че можем сега да си тръгнем?

— Това е решителен момент. Може да се стигне до провала на целия род Сайто. Искам да предотвратя нещо, което би причинило падането и на Инабаяма, и на Сагияма.

— Глупак! — провикна се някой сърдито. — Още имаш мокро около ушите. Да не мислиш, че можеш да ни спреш? Опиташ ли се, ще бъдеш първият, когото ще убием.

— От самото начало бях готов да умра — веждите на Мицухиде бяха извити като на демон. — Мицухару! — извика той, без да променя положението, в което бе застанал. — Това е бой до смърт! С мене ли си?

— Разбира се! Не се бой за мене.

Мицухару вече бе извадил дългата си сабя от ножницата и бе опрял гръб до този на Мицухиде.

Като поддържаше още един лъч надежда, Мицухиде пак се обърна към Шичинай:

— Ако се боите да не загубите лице, когато се върнете в Хачисука, какво ще кажете да ме вземете със себе си като заложник, колкото и недостоен да съм? Ще отида при господаря Короку и ще обсъдя с него добрите и лошите страни на тази цялата работа. Така ще можем да приключим всичко, без да проливаме кръв.

Колкото и да бяха търпеливи и благоразумни, тези думи бяха приети само като хленч. Повече от двадесет мъже от Хачисука стояха срещу двама.

— Млък! Не го слушайте! Часът на кучето вече почти минава!

Двама от мъжете нададоха бойни викове и Мицухиде и Мицухару попаднаха сред зъбите на глутницата — алебарди, копия и мечове отвсякъде. Виковете на мъжете и ударите на оръжията се смесваха с воя на вятъра и мястото бързо се превърна в ужасяващ боен водовъртеж.

Мечовете се чупеха и парчетата се разхвърчаха наоколо. Копията се носеха подир бягащи пръски кръв. Хийоши намери за твърде опасно да бъде посред тази касапница и бързешком се изкатери на едно дърво. И преди беше виждал извадени мечове, но сега за първи път бе на истинска битка. Дали Инабаяма ще се превърне в огнено море? Ще има ли битка между Досан и Йошитацу? Щом разбра, че се решава въпрос на живот и смърт, се почувствува по-развълнуван от кога да е през живота си.

Двама-трима мъртъвци бяха достатъчни да подскажат на хората от Хачисука пътя за бягство към гората.

„Я! Та те бягат!“, помисли си Хийоши, но в случай, че по случайност се върнат, благоразумно остана настанен на дървото си. Навярно беше кестен, тъй като нещо го боцкаше по ръцете и врата. На земята изпопадаха клонки и кестени — вятърът клатеше дървото. Презираше хората от Хачисука — сбирщина кресливи страхливци, разбити само от двама души. Заслуша се напрегнато. „Какво ли е това?“ Изведнъж се усети объркан. От небето валяха въгленчета като вулканична лава. Погледна нагоре през клоните. При бягството си хората от Хачисука бяха подпалили пожари. На две-три места гората започваше да гори силно, а няколко от сградите до Джодзаиджи бяха в пламъци.

Хийоши скочи от дървото и затича. Загубеше ли дори един миг, щеше да изгори жив в гората. В шемет побягна към подпаления град. Небето бе пълно с огнени искри — птици от пламък, пеперуди от пламък. Белите стени на крепостта Инабаяма, сега озарени в червено, изглеждаха по-близо, отколкото през деня. Наоколо им се виеха червените облаци на войната.

— Война! — викаше Хийоши, докато бягаше по улиците. — Война! Това е краят! Сагияма и Инабаяма ще паднат! Но в развалините отново ще поникне трева! Този път тревата ще никне нависоко!

Блъскаше се в хората.

Кон без ездач мина в галоп покрай него.

По пресечките на купища се трупаха треперещи от ужас бежанци. Хийоши, изцяло завладян от напрежението на мига, бягаше с пълна скорост по улиците и крещеше като пророк на разрухата. Накъде? Той нямаше посока. Със сигурност не може да се върне обратно в село Хачисука. Във всеки случай, без какво да е съжаление напускаше онова, което най не обичаше — мрачни хора, суров господар, междуособна война и заразена култура, и всичко това върху земята на една-единствена област.

Изкара зимата с тънките си памучни дрехи, като продаваше игли под студеното небе и скиташе накъдето го отведат нозете. На следващата година, двадесет и втората на Темон, когато цветовете на прасковите бяха навсякъде, все още се провикваше:

— Няма ли да си купите игли? Игли от столицата! Игли за шев от столицата!

Наближи предградията на Хамамацу с безгрижна както всякога походка.

Нов повелител

Мацушита Кахей бе родом от областта Еншу. Син на местен самурай, той бе станал служител на рода Имагава и имаше имение в Суруга плюс доход от три хиляди кан. Беше управител на укреплението в Дзудаяма и главен началник на пост при моста Магоме. По онова време река Тенрю се делеше на голям и малък приток. Домът на Мацушита беше на брега на Голяма Тенрю, на няколкостотин разкрача източно от Дзудаяма.

Днес Кахей се връщаше от съседната крепост Хикума, където се бе съветвал с друг един служител на рода Имагава. Управниците на областта редовно се събираха, за да заздравят властта си над народа и да се предпазват от нападение на съседните родове — Токугава, Ода и Такеда.

Кахей се извърна от седлото си и повика един от своите трима придружители:

— Нохачиро!

Мъжът, който се обади, имаше брада и носеше дълго копие. Тага Нохачиро изтича до коня на господаря си. Движеха се по пътя от Хикуманавата до брода на Магоме. Покрай пътя се редяха дървета и приятни гледки на ниви и оризища.

— Не е селянин и няма вид на поклонник — промърмори Кахей.

Нохачиро проследи погледа на мъжа. Очите му се спряха за миг върху огненожълтото на хряновите цветове, зеленото на ечемика и плитката вода на оризищата, но не видя никого.

— Нещо подозрително ли има?

— Ей там, по пътеката към онова оризище, има човек. Прилича ми малко на чапла. Какво ли, смяташ, е намислил?

Нохачиро погледна повторно и сега със сигурност забеляза човек, навел се на пътеката до оризището.

— Разбери какво прави?

Нохачиро се завтече по тясната пътечка. Във всички области бе правило това, което изглежда и най-малко подозрително, незабавно да бъде разследвано. Областните служители бяха особено чувствителни относно границите си и появата на чужденци.

Нохачиро се върна и доложи:

— Казва, че е продавач на игли от Овари. Носи изцапано бяло памучно наметало. Ето защо оттук ви напомня на чапла. Дребничък е и има лице като на маймуна.

— Ха-ха! Не чапла или сврака, а маймуна, а?

— И е приказлив, освен това. Обича да говори големи приказки. Докато го разпитвах, се опита да обърне нещата наопаки. Попита ме кой ми е господар, а когато му казах кой сте, се изправи и погледна много дръзко насам.

— И какво правеше така наведен?

— Каза ми, че ще отседне за през нощта в странноприемница в Магоме и сега събира водни охлюви, за да ги изяде вечерта.

Кахей видя, че Хийоши е продължил по пътя и сега върви пред тях.

Попита Нохачиро:

— Нали нямаше нищо подозрително у него?

— Нищо не съм забелязал.

Кахей наново стисна поводите.

— Човек не трябва да вини хората от ниско потекло за държанието им.

После подкани хората си с кимване на глава и им каза:

— Да вървим.

Не им отне много време да настигнат Хийоши. Тъкмо когато го задминаваха, Кахей небрежно се огледа наоколо. Разбира се, Хийоши беше излязъл от пътя и почтително бе коленичил под един ред дървета. Погледите им се срещнаха.

— Само минута — Кахей спря коня си, обърна се към слугите и каза: — Доведете продавача на игли при мене — и без да се обръща към никого в частност, добави с нотка на удивление в гласа: — Необичаен момък… да, в него има нещо различно.

Нохачиро реши, че това е някаква нова прищявка на господаря му и се затича незабавно.

— Хей! Продавачо на игли! Моят господар иска да ти каже нещо. Ела с мен.

Кахей погледна надолу към Хийоши. Какво толкова привлекателно намира в този нисък, нечистоплътен момък? Не беше приликата му с маймуна, на която едва бе обърнал внимание. Повторно се втренчи съсредоточено в Хийоши, но не можеше да опише с думи това, което усещаше. Нещо едновременно сложно и безформено го притегляше — очите на момчето! Наричат очите огледало на душата. Не виждаше почти нищо друго ценно в това сбръчкано малко създание, ала погледът на очите му бе пълен с толкова веселост, че някак освежаваше и сякаш съдържаше в себе си… какво ли? Непобедима воля или може би въображение, което не познава граница?

„Същински магнетизъм“, помисли си Кахей и реши, че това странно на вид момче му се нрави. Ако беше по-изчерпателен в наблюденията си, щеше да открие, скрити под черния прах от пътуването, две червени като петльов гребен уши. Не забеляза също, че макар Хийоши да бе все още млад, голяма надареност, която щеше да прояви през следващите години, вече се четеше по бръчките на челото му, които го правеха на пръв поглед да изглежда като старец. Проницателността на Кахей просто не стигаше толкова надалеч. Изпитваше към Хийоши необичайна привързаност, примесена с някакъв род очакване.

Неспособен да се освободи от това усещане, но без да каже на момчето и дума, той се обърна към Нохачиро с думите:

— Вземете го със себе си — стегна юздите и отново потегли в галоп.

Предната порта, която гледаше към реката, бе отворена и няколко слуги го очакваха. Наблизо пасеше вързан кон. Явно в негово отсъствие бе дошъл посетител.

— Кой е тук? — попита той, докато слизаше от седлото.

— Вестоносец от Сумпу.

Кахей даде знак, че е разбрал и влезе вътре. Сумпу беше столицата на рода Имагава. Вестоносците тук не бяха особено редки, но сега той бе зает с мисли за срещата в крепостта Хикума и съвсем забрави за Хийоши.

— Хей, ти, накъде си се запътил така? — се провикна пазачът, щом Хийоши се накани да последва слугите през портата. Ръцете и увитият в слама вързоп, който носеше, бяха изпопръскани с кал. Петънцата кал, които засъхваха по лицето му, го смъдяха. Дали пазачът не си помисли, че Хийоши му се присмива и нарочно бърчи нос насреща му? Той протегна ръка да сграбчи момчето за врата.

Хийоши отстъпи назад и отвърна:

— Аз продавам игли.

— Търговците не минават през тази врата без разрешение. Махай се!

— По-добре питай първо господаря си.

— И защо да го правя?

— Последвах го дотук, защото той нареди така. Пристигнах заедно със самурая, който току-що влезе.

— Не мога да си представя господарят да води със себе си такива като тебе. Доста съмнителен ми се виждаш.

Тъкмо в този момент Нохачиро се сети за Хийоши и се върна да го доведе.

— Всичко е наред — обърна се той към пазача.

— Добре, щом така казваш.

— Ела с мен, маймунке.

Пазачът и останалите слуги избухнаха в смях.

— Та какво е той всъщност? С бялото наметало и окаляния сламен вързоп прилича досущ на маймуната-вестоносец на Буда!

Подигравателните гласове отекнаха в ушите на Хийоши, но през седемнадесетте години на своя живот той бе имал немалко възможности да слуша подигравките на другите. Не го ли засягаха те? Свикнал ли бе с тях? Изглежда, нито едното, нито другото. Щом чуеше такива думи, се изчервяваше като всеки друг. Ушите му, особено, ставаха яркочервени. Това доказваше, че присмехът не остава нечут. Държанието му обаче не отразяваше какво чувства. Беше толкова спокоен, сякаш обидите са били казани в ушите на кон. В действителност, в такива случаи можеше да бъде обезоръжаващо невинен. Сърцето му беше като цвете, поставено върху бамбукова пръчка, което спокойно чака бурята да отмине. Нямаше да се остави неприятностите да го разстроят, нито пък щеше да бъде раболепен.

— Маймунке, хей там има голяма конюшня. Можеш да почакаш там, та да не засегнеш някого с вида си — каза Нохачиро и после тръгна да върши работата си.

Когато дойде вечерта, от прозореца на кухнята се понесе мирис на готвено. Луната изгря над прасковените дървета. След като официалният разговор с вестоносеца от Сумпу бе приключил, запалиха още лампи и приготвиха угощение, с което да го изпроводят на следващия ден. От дома, където представяха пиеса от театъра Но, идеше звукът на тъпан и флейта.

Имагава от Суруга бяха гордо и славно семейство. Нравеха им се не само поезията, танците и музиката, но и всякакви скъпи предмети от столицата — инкрустирани саби за самураите им и модни долни кимона за жените им. Самият Кахей беше човек с прост вкус. При все това разкошното му жилище представляваше съвсем различна гледка от дома на самураите в Кийосу.

„Доста слабо. Но е това“, помисли си Хийоши, докато лежеше на сламата, която бе постлал върху пода на празната ясла. Обичаше музиката. Не че я разбираше, но обичаше веселият свят на сънищата, който тя създава. С нея можеше да забрави всичко. Празният стомах обаче отвличаше вниманието му. „Ох, само да можех да си намеря гърне и огън“, простена той вътрешно.

Взе мръсния си сламен вързоп и подаде глава през вратата на кухнята.

— Извинете, но се чудех дали не бихте могли да ми услужите с гърне и малка печка за готвене. Мислех да се нахраня.

Кухненските слуги го изгледаха с неразбиращи погледи.

— Ти пък откъде се взе?

— Господарят ви ме доведе днес със себе си. Бих искал да сваря охлювите, които събрах в оризищата.

— Охлюви, а?

— Казаха ми, че са добри за стомаха и затова ям по малко всеки ден. Понеже стомахът ми лесно се разстройва.

— Те се ядат с фасулена каша. Имаш ли?

— Да.

— А ориз?

— Имам и ориз, благодаря.

— Ами, в жилището на прислугата има гърне и огън. Сготви си там.

Досущ като всяка вечер в евтините странноприемници, Хийоши си приготви малка порция ориз, свари охлювите и изяде своята вечеря. После си легна да спи. Стаите на прислугата бяха по-добри от конюшнята и той остана там до полунощ, когато слугите привършиха със задълженията си и се върнаха.

— Свиня такава! Кой ти е казал, че можеш да спиш тук?

Сритаха го, вдигнаха го от земята и го изхвърлиха навън. Върна се в конюшнята, но там завари дълбоко заспалия кон на вестоносеца, който сякаш му казваше: „И тук няма място за тебе.“

Тъпанът бе замлъкнал и бледата луна вече се губеше. Вече отърсил се от дрямката, Хийоши не можеше да стои без работа. Дали ще е задължение или удоволствие нямаше голямо значение за него, но ако не беше зает с едното или с другото, много скоро почваше да се отегчава.

„Може слънцето да изгрее, докато помета“, помисли си той, замете конюшнята и почна да събира на куп конските фъшкии, падналите листа и сламата, където нямаше да бъдат видени от господаря.

— Кой е там? — Хийоши остави метлата и се огледа. — А, това бил продавачът на игли.

Накрая момчето разбра, че гласът иде от тоалетната в ъгъла на терасата на главната къща. Вътре можеше да различи лицето на Кахей.

— А, вие ли сте, господарю?

Докато пиеше саке с вестоносеца, който носеше много, Кахей беше попрекалил. Сега, вече почти изтрезнял, той попита с уморен глас:

— Скоро ли ще съмне?

Изчезна от прозореца, отвори кепенците на терасата и вдигна поглед към бледнеещата луна.

— Още не е пропял петелът, значи има доста време до утрото.

— Продавачо на игли… или не, ще те наричаме Маймунката… защо метеш градината посред нощ?

— Нямах нищо за вършене.

— Няма да е зле навярно да си подремнеш.

— Вече спах. Когато съм спал известно време, не знам защо, но не мога повече да лежа на едно място.

— Виждаш ли някакви сандали?

Хийоши бързо намери чифт нови сламени сандали и ги сложи така, че Кахей лесно да успее да стъпи в тях.

— Заповядайте, господарю.

— Пристигна едва днес и казваш, че си спал достатъчно. Как така вече си разбрал кое къде се намира?

— Моля да ме извините, господарю.

— За какво?

— Изобщо не съм подозрителен. В къща като тази, обаче, когато чувам различни звуци, дори докато спя, мога да е досетя за разположението на това или онова, за размера на двора, за канализацията и за мястото на огньовете.

— Хм. Разбирам.

— От по-рано забелязах къде са сламените сандали. Хрумна ми, че някой може да излезе и да поиска сандали.

— Съжалявам. Бях въобще забравил за теб.

Хийоши се засмя, но не отговори нищо. Макар да беше само момче, изглежда не уважаваше много Кахей. Този го разпита после за произхода му и дали се надява да служи някому. Хийоши го увери, че се надява. Храни големи надежди за бъдещето и откакто е навършил петнадесет, обикаля из областите на страната.

— Две години си обикалял областите пеш и си искал да служиш на някой самурай ли?

— Да.

— А защо тогава си все още продавач на игли? — попита без заобикалки Кахей. — Да търсиш две години и да не си намериш господар — чудя се дали всичко с тебе е наред.

— Имам добрите и лошите си страни — също като всеки друг човек. От първо смятах, че кой да е господар и кой да е самурайски дом ще свърши работа, но веднъж излязъл по широкия свят, почнах да мисля по-иначе.

— По-иначе ли? И как?

— Като обикалях и гледах военното съсловие като цяло — добрите пълководци, лошите пълководци, господарите на големи и малки области — взех да мисля, че няма нищо така важно, както да си избереш господар. Ето защо реших да продължа да си продавам игли и преди да се усетя, бяха минали вече две години.

Кахей го намери за умен, но в него имаше и нещо от глупака. И макар това, което каза, да не бе лишено от известна истина, то звучеше много претенциозно и малко не за вярване. Едно нещо обаче беше вън от съмнение — това не е обикновен младеж. И той веднага реши да наеме Хийоши за слуга.

— Ще ми станеш ли слуга?

— Благодаря, господарю. Ще се опитам — отвърна момчето без особено въодушевление в гласа.

Кахей остана недоволен от вялия отговор на Хийоши, но съвсем не му хрумна, че той, новият господар на този скитат момък, облечен само с тънко памучно наметало, сам може да не е съвършен в нещо.

Също като самураите от другите родове, тези от Мацушита бяха усърдно обучавани в бойна езда. С пукването на зората те наизлизаха с дървени мечове и копия в ръце от спалните си и отидоха на широкото поле пред хамбара за ориз.

— Хяааа!

Копие се удряше о копието, меч — о меча. Сутринта те до един, чак до нископоставените самураи в кухнята и мъжете, които се редуваха на пост, дадоха всичко от себе си и се върнаха от полето с ярко почервенели от напрежението лица. Скоро всички узнаха, че Хийоши е бил взет за слуга. Конярите се отнасяха с него като с обикновен новак и го разкарваха насам-натам.

— Хей, Маймунке! Отсега нататък всяка сутрин, след като изведем конете на паша, ще чистиш конюшнята. Заравяй фъшкиите в онзи там бамбуков гъсталак.

След като свърши с чистенето на тора, един от по-старите самураи му каза:

— Напълни големите ведра с вода.

И така и продължи:

— Нацепи дърва за огъня.

Докато цепеше дърва, му казваха да свърши нещо друго. Накратко, стана слуга на слугите.

Отначало го харесваха. Хората говореха:

— Така е, нищо не може да го ядоса. Хубавото при него е, че каквото и да му кажеш да свърши, никога няма да се нацупи.

Младите самураи го обикнаха, но така, както децата обикват нова играчка и понякога му даваха подаръци. Не след дълго обаче хората почнаха да се оплакват от него.

— Все възразява.

— Подмазва се на господаря.

— Прави хората на глупаци.

Понеже младите самураи вдигаха много шум за дреболии, от време на време оплакванията от Хийоши стигаха до ушите на Кахей.

— Нека да го видим как ще привикне — казваше той на служителите си и оставяше нещата постарому.

Това, че съпругата и децата на Кахей все питаха за Маймунката, още повече сърдеше останалите младежи в дома. Озадачен, Хийоши реши, че е трудно да се живее между хора, които не искат да се посветят на работата, както правеше той самият.

Докато живееше в прислужническия свят на дребнавите чувства, Хийоши изучаваше човешката природа. Като взимаше за основа на сравнението си рода Мацушита, успя да разбере силните и слабите страни на големите родове покрай крайбрежния път. И се радваше, че е станал слуга. Сега отчасти можеше да схване същинското състояние на страната, което му бе трудно да долови, докато странстваше от място на място. Един обикновен слуга, който работи само за да се препитава и да оцелее, надали знае какъв е в действителност светът. Умът на Хийоши обаче винаги бе буден. Беше все едно да гледаш камъчетата върху дъска за го и да се догаждаш какви ходове правят играчите.

Вестоносците от Имагава в Суруга идваха често, както и тези от съседните области Микава и Кай. Почна да долавя закономерността в пристиганията им и заключи, че Имагава Йошимото, господарят на Суруга, се опитва да се домогне до върховната власт в страната. Осъществяването на целта му навярно бе още много далеч, но той вече правеше първите стъпки към влизането в столицата Киото, привидно за да защити шогуна, а всъщност, за да управлява страната от негово име.

На изток бяха могъщите Ходжо от Одавара, Такеда от Кай бяха на северната страна, а пътят, който води към столицата, бе препречен от владенията на Токугава от Микава. Заобиколен по този начин, Йошимото се беше опитал първо да покори Микава. Токугава Кийоясу, господар на Микава, му се подчини и се примири с това да бъде негов служител. Синът на Кийоясу, Хиротада, не го надживя с дълго и неговият наследник Иеясу сега живееше като заложник в Сумпу.

Йошимото бе направил един от собствените си служители управител на крепостта Окадзаки и му бе предал управлението на Микава и сбора на данъците. Служителите на Токугава биваха със сила принуждавани да следват Имагава и всички приходи и военни доставки на областта, като се изключат ежедневните разходи, отиваха в крепостта на Йошимото в Суруга. Хийоши намираше бъдещето на Микава за наистина мрачно. От пътуванията си като търговец знаеше, че тамошните хора са упорити и горди и няма завинаги да се подчиняват покорно.

Родът, който наблюдаваше най-внимателно обаче, бяха разбира се Ода от Овари. Макар сега да беше далеч от Накамура, Овари бе неговото родно място и домът на майка му. Видени от богатия имот в Мацушита, бедността и малките размери на Овари трудно можеха да се сравнят с други области, с изключение на Микава. Противоположността с изтънчените и благоденстващи владения на Имагава бе особено поразителна. Родното му село в Накамура бе бедно, също като собственият му дом. Какво ще стане с Овари? Мислеше си, че някой ден от неговата бедна пръст може да израсне нещо достойно. Презираше префинените обноски и на богатите, и на бедните във владенията на Имагава. Подражаваха на държанието в двора — нещо, което Хийоши от отдавна смяташе за опасно.

Напоследък вестоносците пристигаха по-често. За Хийоши това значеше, че се водят преговори областите Суруга, Кай и Сагами да бъдат свързани в съюз за ненападение, чието средище ще е родът Имагава. Главното действащо лице беше, разбира се, Имагава Йошимото. Преди да потегли начело на голяма войска към столицата, той трябва да си осигури верността на Ходжо и Такеда. Като първа стъпка Йошимото бе решил да омъжи дъщеря си за най-стария син на Такеда Шинген и да уреди сватбата на някоя от дъщерите на Шинген в дома на Ходжо. Това, редом с военните и стопанските съглашения, правеше от Имагава сила, с която трябва да се съобразяват по източното крайбрежие. Могъществото се отразяваше на служителите на Имагава. Мъж като Мацушита Кахей се различаваше от близките служители на Йошимото, но и той също имаше несравнимо повече богатство от самураите, които Хийоши бе виждал в Кийосу, Нагоя и Окадзаки. Гостите му бяха многобройни и дори слугите сякаш се щадяха в работата.

— Маймунке! — Нохачиро търсеше Хийоши в градината.

— Тук съм.

Нохачиро погледна нагоре към покрива.

— Какво правиш там горе?

— Поправям покрива.

Слугата бе удивен.

— Добра работа си си намерил в този горещ ден. Защо го вършиш?

— Досега времето беше хубаво, но скоро ще дойде сезонът на есенните дъждове. Да викаме майсторите на покриви, след като дъждът е почнал, ще бъде твърде късно и затова търся пукнати дъски и ги поправям.

— Ето затова не те обичат тук. По обяд всички останали са си намерили местенце на сянка.

— Ако работех при другите, щях да им преча на дрямката. Тук горе няма да притеснявам никого.

— Лъжеш. Обзалагам се, че си горе, за да огледаш разположението на постройките.

— Съвсем ви прилича да си мислите такива работи, господарю Нохачиро. Ако човек обаче не се оглежда наоколо, при нещо внезапно няма да бъде готов да се защити.

— Не ми говори такива. Ако господарят те чуе, ще се ядоса. Слизай оттам!

— Разбира се. Има ли нещо, което да свърша?

— Тази вечер ще идват гости.

— Пак ли?

— Какво искаш да кажеш с това „Пак ли?“

— Кой ще идва?

— Някакъв човек, който изучава бойните изкуства и е пропътувал цялата страна.

— И колко ще са всичко?

Хийоши се спусна от покрива. Нохачиро извади един пергамент.

— Очакваме племенника на господаря Камиидзуми от Ого, Хита Шохаку. Пътува с дванайсет придружители. Ще има и още един ездач, три товарни коня и прислугата.

— Доста голяма група е това.

— Тези мъже са посветили живота си на изучаването на бойните изкуства. Ще има много багаж и коне, така че почисти стаите на работниците в хамбара и засега ще ги настаним там. Мястото да е пометено до довечера, преди да са дошли там.

— Да, господине. Дълго ли ще останат?

— Около шест месеца — отвърна Нохачиро и с уморен вид избърса потта от лицето си.

Вечерта Шохаку и хората му спряха своите коне пред портата и избърсаха праха от дрехите си. Важни и незначителни служители наизлязоха да ги приветстват и им устроиха продължително церемониално посрещане. Домакините поздравиха с дълга реч, последвана от не по-малко почтителен и красноречив отговор от страна на Шохаку — мъж на около тридесет години. След като приключиха с официалностите, слугите отведоха товарните коне и отнесоха багажа, а гостите, начело с Шохаку, влязоха в дома.

Хийоши с удоволствие наблюдаваше сложното представление. Пищността му го накара да осъзнае колко много се е покачил престижът на воините ведно с нарасналата важност на военните дела. Напоследък думите „бойни изкуства“ бяха в устата на всекиго, редом с други нови изрази като „майсторство на меча“ и „майсторство на копието“. Имената на майстори на бойните изкуства като Камиидзуми от Ого или Цукахара от Хитачи бяха познати във всеки дом. Пътешествията на някои от тези мъже бяха далеч по-многобройни от поклонничествата на будистките монаси. Хора като Цукахара обаче винаги биваха придружавани от шестдесет-седемдесет ученика. Служителите им притежаваха соколи и пътуваха по най-пищен начин.

Броят на свитата на Шохаку не изненада Хийоши. Тъй като обаче щяха да останат шест месеца, той с право подозираше, че ще има да го разкарват насам-натам с различни заповеди, докато му се завие свят. Не минаха и пет-шест дни и той вече биваше товарен не по-малко от собствените им слуги.

— Хей, Маймунке! Бельото ми се е изцапало. Изпери го.

— Маймунката на господаря Мацушита! Иди ми купи малко мазила.

Летните нощи са къси и допълнителната работа го лишаваше от време за сън, така че един ден по обяд той заспа дълбоко в сянката на някакво адамово дърво. Беше се облегнал на ствола с клюмнала настрана глава и кръстосани ръце. Единственото, което мърдаше по опалената от слънцето земя, бе върволица мравки.

Двамина млади самураи, които не го обичаха, преминаха покрай него с дървени копия в ръка.

— Хей, виж. Това е Маймунката.

— Добре си поспива, а?

— Мързеливец такъв — не го бива за нищо. Как така стана любимец на господаря и господарката? Не би им се харесало, ако го видеха така.

— Събуди го. Да му дадем урок.

— Какво си намислил?

— Не е ли Маймунката единственият, който не е бил на уроци по бойно изкуство?

— Това е навярно, понеже знае, че не го обичат много-много. Страх го е да не го ударят.

— А не бива така. Всички слуги в дома на един воин трябва старателно да се упражняват в бойните изкуства. Така гласят и правилата на дома.

— Не ми го казвай на мен. Кажи го на Маймунката.

— Викам да го събудим и да го заведем на полето, където се обучават.

— Давай, ще бъде интересно.

Един от мъжете удари Хийоши по рамото с края на копието си.

— Хей, я ставай!

Очите на момчето останаха затворени.

— Ставай!

Мъжът повдигна нозете на Хийоши с копието. Хийоши се плъзна надолу по ствола и стреснат се събуди.

— Какво правите? — попита той.

— А ти какво мислиш, че правиш, като си захъркал в градината посред бял ден?

— Аз да спя?

— Че не спеше ли?

— Може и да съм заспал без да искам. Сега обаче съм буден.

— Нахално магаре такова! Чух, че и един ден не си посветил на упражняване в бойните изкуства.

— Така е, понеже не ме бива.

— Откъде знаеш, като не си се упражнявал никога? Макар да си слуга, според правилата на дома трябва да се упражняваш в бойно изкуство. От днес ще се погрижим да е така.

— Не, благодаря.

— Да не би да отказваш да се подчиниш на правилата в този дом.

— Не, обаче…

— Давай, да вървим! — без да му оставят време за повече възражения, двамата повлякоха насила Хийоши към полето пред хамбара. Щяха да го научат как няма да се подчинява на правилата.

Гостуващите майстори на бойното изкуство и служителите на Мацушита усърдно се упражняваха под палещото небе.

Младите самураи, които бяха довели Хийоши, го изблъскаха напред със силни удари в гърба.

— Вземи си дървен меч или копие и се бий!

Хийоши се заклатушка напред като едва се държеше на краката си, но не си взе оръжие.

— Какво чакаш? — един от мъжете го удари рязко по гърдите с копието. — Ще те пообучим, така че взимай си оръжие!

Хийоши отново се олюля напред, но не пожела да се бие. Само прехапа упорито устни.

Двама от мъжете на Шохаку, Джинго Горокуро и Сакаки Ичиноджо, си мереха силите с истински копия по молба на хората на Мацушита. Горокуро, с превръзка на главата, намушкваше стокилограмови чували с ориз и ги мяташе във въздуха, за да покаже наглед свръхчовешката си сила.

— С такова майсторство сигурно е лесно да се справиш с някого на бойното поле. Силата му е удивителна! — се обади един от гледащите.

Горокуро го поправи:

— Ако вие си мислите, че това е въпрос на сила, жестоко се лъжете. Приложиш ли сила при този удар, дръжката на копието ще се пречупи и ръцете ти бързо ще се уморят. — Той остави настрана копието си и почна да обяснява: — Правилата на меча и копието са едни и същи. Тайната на всички бойни изкуства е в чи — скритата енергия на тантен, областта на две педи под пъпа. Това е сила без сила. Трябва да имаш умствената способност да надхвърлиш необходимостта от сила и да овладееш потока на чи — разясняваше подробно и с въодушевление.

Силно впечатлени, слушателите му го следяха с внимание, докато някакъв шум зад тях не ги смути.

— Упорита маймуна! — младият самурай замахна с дръжката на копието си и удари Хийоши по хълбока.

— Ооо! — извика Хийоши с плачлив глас.

Ударът явно го бе наранил. Той сгърчи лице и се преви на две, като триеше страната си. Множеството се разпръсна и се събра наново около Хийоши.

— Мързелив некадърник! — извика мъжът, който бе ударил момчето. — Казва, че не го бивало и не иска да дойде да се обучава.

Хийоши се озова в средата на недоволно мърмореща тълпа, която го обвиняваше в наглост и нахалство.

— Е, добре, добре — обади се Шохаку, като излезе напред и ги успокои. — Като го гледам отвън, все още е само сукалче, а това е възрастта, когато безочието процъфтява. Нещастието на младока е в това, че е попаднал в дом на воин, където нарушава правилата и не проявява вкус към бойните изкуства. Аз ще го поразпитам. Останалите мълчете.

— Младежо, — обърна се той към Хийоши.

— Да — докато отговаряше, момчето гледаше право към Шохаку. Тонът на гласа му обаче се промени — погледът в очите на човека срещу него сочеше, че Шохаку е от тези, с които може да разговаря свободно.

— Изглежда, че макар да служиш във войнишки дом, не харесваш бойните изкуства. Истина ли е?

— Не — Хийоши поклати глава.

— Тогава защо, когато тези служители любезно ти предлагат да те поупражнят в бойно изкуство, ти не приемеш?

— Ами, има причина за това. Ако трябваше търпеливо да следвам пътя на копието и меча и да ги овладея, това навярно щеше да отнеме целият ми живот.

— Да, такъв трябва да си по дух.

— Не че не харесвам нито меча, нито копието, но като си помисля, че няма да мога да живея повече, отколкото е дадено на всички други, смятам, че е достатъчно човек да познава само духа на тези неща. Причината е, че има толкова още много, което бих искал да изуча и правя.

— А какво би искал да изучиш?

— Книги.

— Какво би искал да узнаеш от тях?

— Всичко за целия свят.

— И какво искаш да вършиш?

Хийоши се усмихна.

— Това няма да ви кажа.

— Защо не?

— Искам да направя едно или друго, но преди да съм го направил, да говоря за него ще звучи като хвалба. А и ако приказвах за това на висок глас, всички щяхте само да се смеете.

Шохаку впери очи в Хийоши. „Колко е необикновен“, помисли си той.

— Мисля, че донякъде разбирам това, което казваш, но грешиш, че бойните изкуства са само упражняване в дребни хватки.

— А какво са тогава?

— Според една от школите, ако някой изучи един-единствен похват, ще е овладял всички изкуства. Бойните изкуства не са просто похвати — те са свързани с ума. Ако човек дълбоко овладее своя ум, ще може да проникне във всичко, включително и уменията на науката и управлението, да види света такъв, какъвто е и да съди за хората.

— Обзалагам се обаче, че хората тук за най-добро изкуство смятат това да удряш и пронизваш противника си. Това трябва да е от полза за пешака или обикновения войник, но дали ще е толкова важно за големия пълководец, който…

— Внимавай какво приказваш! — го скастри единият от самураите и зашлеви бузата на Хийоши с една здрава плесница.

— Ооо! — Хийоши сложи двете си ръце пред устата, като че ли челюстта му бе счупена.

— Не може да оставим така тези обидни бележки. Това вече му става навик. Моля, отдръпнете се, господарю Шохаку. Ще се погрижим за този тук.

Недоволството ги бе обхванало до един. Почти всички, които бяха чули Хийоши, имаха какво да отвърнат.

— Той ни обиди!

— Това е все едно да си прави подбив с правилата на този дом!

— Безочливо магаре!

— Я го заколете! Господарят няма да ни вини за това.

Изглеждаше, че в гнева си може и да изпълнят тази закана, да го повлекат към гъсталака и там на място да му отсекат главата. На Шохаку не му беше лесно да ги спре. Трябваше да положи всички усилия, за да ги успокои и да спаси живота на Хийоши.

Същата вечер Нохачиро дойде в стаите на прислугата и тихо повика Хийоши, който седеше съвсем сам в един ъгъл, с такова изражение, сякаш имаше зъбобол.

— Да. Какво има — лицето му бе силно отекло.

— Боли ли?

— Не, не много — излъга той. Притисна мократа кърпа към лицето си.

— Господарят поиска да те види. Мини през задната градина, за да не те забележат.

— А? Господарят ли? Е, предполагам, че е чул за станалото днес.

— Безочливите ти думи така или иначе щяха да стигнат до ушите му. А и господарят Хита дойде да го посети преди малко, така че трябва да е научил. Може би сам той ще изпълни наказанието.

— Така ли мислиш?

— Желязно правило на рода Мацушита е техните слуги да не изостават с упражняването с бойни изкуства, денем или нощем. Ако господарят е решил особено строго да защити достойнството на домашния ред, то можеш да смяташ главата си вече за изгубена.

— Ами тогава по-добре да бягам оттук. Не искам да умра заради нещо такова.

— Говориш глупости! — слугата сграбчи китката на Хийоши. — Избягаш ли, ще трябва да си направя сепуку. Наредено ми е да те доведа.

— Не мога дори да избягам ли? — попита невинно Хийоши.

— Наистина ти е твърде голяма устата. Мисли малко, преди да си я отваряш. Като чух какво си казал днес, дори аз не те сметнах за нещо повече от надута маймуна.

Нохачиро накара Хийоши да върви пред него и здраво стисна дръжката на меча си. Сред сгъстяващия се мрак се носеха ята комари. Светлината от лампите навън се простираше до терасата на библиотеката, току-що напръскана с вода.

— Доведох Маймунката — при тези думи Нохачиро коленичи.

Кахей се появи на терасата.

— Той е тук, така ли?

Като чу гласа над главата си. Хийоши се поклони толкова ниско, че челото му се допря до градинския мъх.

— Маймунке.

— Да, господарю.

— Изглежда, че в Овари правят нов вид доспехи. Казват се домару. Иди и ми купи един чифт. Това е родната ти област, затова предполагам няма да имаш трудност да се придвижваш свободно.

— Господарю?

— Тръгни тази вечер.

— За къде?

— За там, където можеш да купиш от доспехите домару.

Кахей извади пари от една кутия, уви ги и ги хвърли пред Хийоши. Хийоши местеше поглед от Кахей към парите и обратно. Очите му се наляха със сълзи, които се затъркаляха по страните и закапаха по ръцете.

— Най-добре ще е да тръгнеш без да се бавиш, но няма нужда да бързаш да донесеш доспехите. Дори и няколко години да отнеме, намери ми най-добрия възможен чифт. — После се обърна към Нохачиро: — Пусни го тихо пред задната порта, преди да е минала нощта.

Що за рязък обрат! Хийоши усети как го полазват тръпки. Бе очаквал да бъде убит, задето е нарушил правилата в дома, а сега… тръпките идваха в отговор на съчувствието от страна на Кахей, което го изпълни с признателност и проникнаха чак до мозъка на костите му.

— Много ви благодаря.

Макар Кахей да не бе казал ясно това, което мисли. Хийоши вече го бе разбрал.

„Бързината на неговия ум удивява хората наоколо му, помисли си Кахей. Съвсем естествено е това да поражда недоволство и завист.“ Усмихна се тъжно и попита на глас:

— За какво ми благодариш?

— Затова, че ме пускате.

— Така е. Но, Маймунке…

— Да, господарю.

— Ако не прикриваш този твой ум, никога няма да успееш.

— Знам.

— Щом знаеш, защо си приказвал днес така грубо и си разсърдил всички?

— Неопитен съм… Сам се ударих по главата с юмрук, след като го бях казал.

— Няма да говоря повече. Ще ти помогна, понеже умът ти е нещо ценно. Сега мога да ти кажа, че тези, които не те обичаха и ти завиждаха, и при най-малък повод те обвиняваха в кражба. Ако се изгубеше някоя игла или се затулеше нож или кутийка, винаги те сочеха с пръст и казваха: „Маймунката беше.“ Злостните им приказки нямаха край. Ти лесно предизвикваш недоволство у другите. Трябва да знаеш това за себе си.

— Да, господарю.

— Днес нямах никаква причина да ти помогна. Служителите ми бяха в правото си. Тъй като господарят Шохаку ме осведоми насаме за това, което е станало, все едно, че не съм чул за него и те пращам надалеч с някакво поръчение. Разбираш ли?

— Разбирам много добре. Това ще се запише в сърцето ми.

Носът на Хийоши се бе запушил. Той отново и отново се кланяше на Кахей.

Тази вечер напусна дома Мацушита.

Когато се извърна, за да погледне назад, се закле: „Няма да забравя. Няма да забравя.“

Обгърнат от голямата доброта на този човек, Хийоши се питаше как най-добре би могъл да му се отблагодари. Само някой, вечно заобиколен от грубост и подигравки, може така силно да усети чуждото съчувствие.

„Един ден… един ден.“ Винаги, когато нещо го впечатлеше или преживееше нещо особено вълнуващо, си повтаряше тези думи като поклонническа молитва.

Сега отново скиташе като бездомно куче, без посока и без работа. Тенрю бе придошла. Щом стигна далеч от всички хорски жилища, му идеше да се провикне в самотата си срещу неизвестната съдба, която го очаква. Нито земята, нито звездите нито водата можеха да му дадат какъвто и да било знак за бъдещето.

Лудият господар

— Прощавайте! — обади се някой за втори път.

Отовака, който днес не беше на пост, дремеше в спалното на отряда си. Той се събуди, вдигна глава и се огледа.

— Кой е?

— Аз съм — обади се някой иззад оградата, където мустачетата на пълзящите растения се увиваха около листата и бодлите на китайските портокали. От балкона Отовака зърна някого от другата страна на покрития с прах жив пет. Излезе на терасата.

— Кой е? Ако идваш по някаква работа, влез през предната врата.

— Заключена е.

Отовака се протегна, за да погледне по-добре и възкликна:

— Ами че това е Маймунката, синът на Яемон, нали?

— Да.

— Защо не каза кой си, наместо да крещиш като привидение?

— Ами, предната врата беше затворена, а когато надзърнах през задната, вие спяхте — отвърна Хийоши с уважение в гласа. — После станах нещо нетърпелив и реших да ви повикам отново.

— Не трябва да бъдеш толкова сдържан. Навярно жена ми е заключила вратата, като е излизала да пазарува. Ще ти отворя.

След като Хийоши си беше измил нозете и влезе в къщата, Отовака го огледа продължително и най-сетне каза:

— Какво е станало с тебе? Минаха две години, откакто се срещнахме на пътя. Нямах вест дали си жив или умрял, а майка ти ужасно се тревожеше. Обади ли й се, че си добре?

— Още не.

— Не се ли прибираш у дома?

— Минах само за малко през къщи, преди да дойда тук.

— И още не си се видял с майка си?

— Всъщност, снощи отидох тайно у дома, но след като зърнах мама и сестра ми, се обърнах назад и дойдох до тук.

— Странно момче си ти. Та това е къщата, където си се родил, не е ли тъй? Защо не им се обади, че си жив и здрав, та да ги освободиш от грижите им?

— Ами много исках да ги видя, но когато си тръгвах от къщи, се зарекох, че няма да се върна, докато не съм направил нещо от себе си. Както съм сега, не бих могъл да погледна втория си баща.

Отовака отново го изгледа. Бялото памучно наметало на Хийоши бе посивяло от праха, дъжда и росата. Мазната коса и слабите му, изгорели на слънцето страни допълваха неговия несретен вид. Това беше образът на човека, не успял да постигне целта си.

— С какво се прехранваш?

— Продавам игли.

— За никого ли не работиш?

— Работих на две-три места, в не много добри самурайски домове, но…

— Предполагам, че както обикновено бързо са ти омръзнали. На колко години си сега?

— На седемнайсет.

— Ако се е родил глупав, човек не може да направи нищо, но не се пресилвай да се правиш на малоумен. Всяко нещо си има граница. Глупаците могат да търпят да се отнасят с тях като с глупаци, но за теб и твоите грешки това не важи. Виж, съвсем естествено е, че майка ти е натъжена, а вторият ти баща се чувства неудобно, Маймунке! Какво за бога се каниш да правиш сега?

Макар Отовака да се караше на Хийоши за неговата липса на последователност, той в същото време го съжаляваше. Някога беше близък приятел на Яемон и добре знаеше, че преди Чикуами се отнасяше зле с доведеното си дете. Заради мъртвия му баща се молеше Хийоши да успее да направи нещо от себе си.

Тъкмо тогава се върна жената на Отовака, която веднага отвори дума за Хийоши:

— Той не е твой син, а на Онака, нали така? На кого мислиш, че се караш? Само си хабиш гласа. Жал ми е за това момче.

Тя донесе една диня, която се изстудяваше в кладенеца, разряза я и почерпи Хийоши.

— Само на седемнайсет е още. Ами че той не знае нищо. Спомни си, когато ти си бил на неговите години. Макар да минаваш четирийсет, още си си пехотинец. Това не те отличава с нищо от другите, нали?

— Мълчи — рече Отовака със засегнат вид. — Понеже не смятам, че младите трябва да прекарат живота си като мен, затова имам по нещо да им кажа. След като са минали церемонията по встъпване в пълнолетие, ги смятат за възрастни, но когато са на седемнайсет, вече трябва да бъдат мъже. Може и да е малко непочтително, но я виж нашия господар Нобунага. На колко мислиш, че е? — понечи да продължи, но после, навярно от страх да не влезе в спор с жена си, бързо смени темата: — Всъщност, сигурно утре отново ще ходим с Негово Височество на лов. После на връщане ще се упражняваме в прекосяване река Шонай на кон и с плуване. Приготви ми нещата — връв за доспехите и сламени сандали.

Хийоши, който слушаше с наведена глава, я вдигна и се обади:

— Прощавайте, господине.

— Пак ли ставаш учтив?

— Не бих искал да прозвучи така. Толкова много ли ловува и плува господарят Нобунага?

— Не ми е работа аз да го казвам, но той е един много вироглав момък.

— Луд е, така ли?

— Така ще си кажеш на пръв поглед, но от време на време може да бъде много благовъзпитан.

— Лошата му слава се носи из цялата страна.

— Така ли? Е, предполагам, че враговете му не го обичат много.

— Наистина съжалявам, че ви обезпокоих в почивния ви ден — каза Хийоши и изведнъж стана.

— Нали не е нужно да си тръгваш толкова бързо? Защо поне не останеш да пренощуваш? Да не съм те обидил нещо?

— Не, ни най-малко.

— Щом настояваш, няма да те спирам, но защо не отидеш да те види майка ти?

— Да, ще го сторя. Довечера ще отида в Накамура.

— Добре ще направиш — Отовака излезе чак до вратата и изпрати Хийоши, но усещаше, че нещо не е съвсем наред.

Тази вечер Хийоши не си отиде у дома. Къде ли спа? Може би е разпънал постелята си в някое малко крайпътно светилище или под стрехите на някакъв храм. Беше получил пари от Мацушита Кахей, но предишната вечер в Накамура, след като надзърна през оградата, за да види дали майка му е добре, ги хвърли в двора. Затова сега вече нямаше никакви пари, но тъй като лятната нощ е кратка, не трябваше да чака дълго идването на утрото.

Рано следващата сутрин напусна село Касугай и с бавна крачка се упъти в посока към Биваджима, като ядеше, докато ходеше. За колана си имаше вързани няколко оризови топки, завити в листа от лотос. Но как се хранеше без пари?

Храна се намира навсякъде. Така е, понеже тя е дар за хората от небето. Хийоши твърдо вярваше в това. Птиците и зверовете се радват на небесната щедрост. На човек обаче е наредено да работи за целия свят и тези, които не го правят, не бива да се хранят. Срамно е за хората да живеят, само за да ядат. Ако работят, те от само себе си ще получават небесния дар. С други думи, Хийоши поставяше работата по-високо от глада.

Винаги, когато искаше да поработи. Хийоши се спираше под някой строеж и предлагаше помощта си на дърводелците или работниците; ако забележеше някой да тегли тежка количка, почваше да тика изотзад; зърнеше ли мръсен вход на къща, питаше дали може да му дадат метла, за да го измете. Дори и да не искаха това от него, той работеше или си създаваше работа и понеже правеше това съвестно, хората винаги му се отплащаха с паничка храна или малко пари за из път. Не се срамуваше от своя начин на живот, понеже не бе паднал ниско като добиче. Работеше за света и вярваше, че небето ще му даде това, от което се нуждае.

На сутринта в Касугай мина покрай една ковашка работилница, която бе отворила рано. Жената трябваше да се погрижи за децата си, и така, след като помогна да почистят ковачницата, изведе кравите на паша и отиде до кладенеца да напълни с вода стомните, той бе възнаграден със закуска и оризови топки за следобед.

„Изглежда, днес отново ще бъде горещо“, помисли си Хийоши, като погледна към утринното небе. Храната укрепи за още един ден неговия мимолетен като роса живот, но мислите му не бяха в съзвучие с тези на останалите хора. Ако времето е такова, господарят Нобунага със сигурност ще дойде днес на реката. А Отовака бе казал, че също ще бъде там.

В далечината се виждаше река Шонай. Мокър от утринната роса, той стана от тревата, отиде до речния бряг и лениво се загледа в хубостта на водата.

„От пролет до есен всяка година господарят Нобунага не пропуска възможност да се упражнява в преплуване на реката. Но на кое място, чудя се? Трябваше да попитам Отовака.“ Камъните на речния бряг съхнеха под слънцето, което огряваше ярко тревата, дивите плодове и мръсните дрехи на Хийоши. „Както и да е, ще почакам тук“, си каза Хийоши и седна близо до един шубрак с храсти. „Господарят Нобунага… господарят Нобунага. Вироглавият повелител на рода Ода. Що за човек да може да е?“ Дали спеше или будуваше, името на този мъж, подобно на залепен талисман, не излизаше от ума му.

Хийоши искаше да се срещне с него. Ето какво го доведе рано тази сутрин на брега на реката. Макар Нобунага да наследи Ода Нобухиде, дали, какъвто е разглезен и буен, ще успее да се задържи на власт? По общо мнение бил не само своенравен, но и глупав.

С години Хийоши бе вярвал на слуховете и това, че родната му област е толкова бедна и се управлява от такъв недостоен господар, го натъжаваше. След като обаче видя истинското положение в други области, почна да мисли по-иначе. Не, човек никога не знае. Една война не се печели в деня на битката. Всяка област си има собствен характер и навсякъде същината се таи зад привидностите. Дори и област, която отвън изглежда слаба, може да има скрити силни страни и обратно — наглед силни области като Мино и Суруга може отвътре да са прогнили.

Обкръжени от големи, силни области, владенията на Ода и Токугава изглеждаха малки и бедни. В тези малки области обаче се крият сили, които големите нямат и без които те не биха могли да оцелеят.

Ако Нобунага е глупак, какъвто го наричат, то как е успял да се задържи в крепостта Нагоя? Сега Нобунага бе деветнадесетгодишен. Бяха минали три години, откакто умря баща му. За тези три години младият, буен и празноглав пълководец, лишен от дарби, както и от ум, не само запази наследството си, но и установи здрава власт над областта. Как успя да направи това? Някои твърдяха, че то не е дело на самия Нобунага, а на неговите способни служители, на чиито грижи разтревоженият баща бе поверил сина си — Хирате Накацукаса, Хаяши Садо, Аояма Йосаемон и Найто Кацусуке. Колективната власт на тези мъже е опората на Ода и младият господар не е нищо повече от кукла. Докато са живи служителите на предишния господар, всичко ще е добре, но когато един-двама умрат и опората се пропука, родът Ода ще се сгромоляса пред очите на всички. Сред тези, които най-много жадуваха да видят това, разбира се, бяха Сайто Досан от Мино и Имагава Йошимото от Суруга. Никой не оспорваше този възглед.

— Хияяя!

При звука на боен вик Хийоши хвърли поглед над тревата. Близо до горния бряг на реката се вдигаше жълт прах. Изправи се и напрегна слух. „Нищо не мога да видя, обаче нещо става, помисли си той с вълнение. Дали има битка?“ Втурна се през тревата и след като бе пробягал около сто разкрача, видя какво е. Отрядите на Ода, които чакаше от сутринта, бяха дошли до реката и вече провеждаха ученията си.

Дали го наричаха заобиколно „речен риболов“, „лов със соколи“ или „упражнения по бойно плуване“, за военачалниците единствената цел на подобни занимания бе бойната подготовка. Стига да занемариш военните приготовления и животът ти много скоро ще стигне края си.

Хийоши, скрит във високата трева, изпусна една въздишка. На другия бряг на реката, между крайбрежния насип и тревистата равнина над него, бе разположен лек бивак. Завеси със семейния герб на рода Ода висяха между няколкото малки колиби за почивка и се вееха на вятъра. Имаше войници, но Нобунага не се виждаше никъде. На отсамния бряг също имаше подобен бивак. Конете цвилеха и тупаха с нозе по земята, а възбудените войнишки гласове гърмяха от двата бряга с такава сила, че бяха в състояние да вдигнат вълни по водата. Самотен кон без ездач лудо пляскаше посред реката и накрая скочи на парчето суша по-надолу по течението.

„И това минава за упражнение по плуване“, помисли си удивен Хийоши.

Общото мнение бе почти изцяло невярно. Говорят, че Нобунага е глуповат и буен, но ако попиташ за доказателства, изглежда никой не си бе направил труда да провери дали всъщност това е истина или не. Всички виждаха как Нобунага излиза от крепостта напролет и наесен, за да отиде да лови риба или да плува и това бе всичко. Щом зърна нещата със собствените си очи, Хийоши разбра, че тези излизания нямат нищо общо с желанието на някой разнежен господар да поплува в лятната жега. Това бе същинско военно учение, в което не е забранено нищо, досущ като на бой.

Първо самураите яздеха на малки групи, облечени с леки дрехи, каквито биха могли да сложат на излет. Щом обаче чуха звука на надутата като тръба раковина и ударите на барабаните, те се строиха по отряди и се срещнаха в средата на реката. Водата забушува — сред чистата й бяла пяна самурай излезе против самурая, един отряд пехотинци — против друг. Бамбуковите копия се превърнаха в ураган, но притежателите им по-скоро се удряха един другиго, отколкото да се мушкат с тях. Пропусналите целта си копия бръснеха водата и вдигаха пръски във всички цветове на дъгата. Седем-осем пълководци на коне развяваха знамена и размахваха копията си.

— Дайсуке! Тук съм! — се провикна от седлото един млад самурай, излязъл напред от строя.

Носеше доспехите си върху бяла конопена туника и държеше великолепна яркочервена сабя. Настигна с галоп коня на Ичикава Дайсуке, майстора на лъка и копието и без предупреждение удари мъжа отстрани с бамбуковото си копие.

— Що за безочие! — се провикна Дайсуке, изтръгна копието от ръцете на своя нападател, хвана го по-удобно и понечи да удари противника си в гърдите.

Младият воин беше доблестен мъж. С поруменяло лице той сграбчи с една ръка копието на Дайсуке, хвана червената си сабя в другата и му хвърли яростен поглед. Силата му обаче не можеше да се мери с тази на противника и той падна от коня си назад в реката.

— Това е Нобунага! — извика неволно Хийоши.

„Нима има служители, които да могат да се държат толкова ужасно със своя повелител? Не е ли слугата дори по-буен, отколкото говорят за господаря му?“ Така си мислеше Хийоши, но от такова разстояние не можеше да бъде напълно сигурен, че мъжът е Нобунага. Съвсем забравил къде се намира, той се изправи на пръсти. Инсценираната битка в плитчините все така продължаваше. Ако Нобунага е бил изблъскан от коня си, неговите служители трябва да се спуснат да му помогнат. Никой обаче не обръщаше и най-малко внимание на станалото.

Не след дълго един от воините излезе с плясък на отсрещния бряг малко по-надолу от мястото на битката. Беше същият, когото бяха повалили от седлото и много приличаше на Нобунага. Подобен на измокрен плъх, той се изправи в цял ръст, тупна с крак и се провикна:

— Няма никога да бъда победен!

Дайсуке го забеляза и посочи към него.

— Пълководецът на източната армия е ето там! Обкръжете го и го заловете жив!

Като вдигаха пръски с крака, пехотинците се насочиха право към Нобунага. С бамбуковото си копие той нанесе удар по шлема на един от войниците и го повали, после запрати копието по идващия след него.

— Не им давайте да се приближат!

Една група от негови хора пристигна да го заслони срещу силите на противника. Нобунага се завтече нагоре по насипа, като викаше с пронизителен глас:

— Дайте ми лък!

Двама оръженосци се спуснаха иззад завесата на неговата колиба с къси лъкове в ръце и като едва не се препънаха, се понесоха към мястото, където стоеше.

— Не им позволявайте да пресекат реката!

Докато даваше заповеди на отрядите си, той извади една стрела, прати я със свистене във въздуха и бързо измъкна нова. Бяха учебни стрели без острие, но неколцина „вражески“ войници, улучени в челото, паднаха на земята. Изстреля толкова много сгрели, та беше трудно да се повярва, че ги пуска само той. Докато се прицелваше, лъкът му на два пъти се счупи. Всеки път Нобунага без да губи никакво време сменяше оръжието и продължаваше да стреля. Докато отчаяно отблъскваше настъплението, отбраната нагоре по реката беше разкъсана. Западната армия се изкачи по насипа, обкръжи лагера на Нобунага и занадава победни викове.

— Изгубихме! — рече засмян Нобунага и захвърли лъка си настрана.

Извърна се с усмивка между стиснатите зъби и застана с лице към врага, който пееше победна песен. Дайсуке и майсторът на военното изкуство Хирата Сами слязоха от седлата и затичаха към Нобунага.

— Нали господарят не е ранен?

— Нищо не би могло да ми се случи във водата.

Нобунага бе жестоко огорчен.

— Утре ще спечеля — обърна се той към Дайсуке. — Утре денят ще ви се види тежък.

Докато говореше, леко повдигаше чело.

— Когато се върнем в крепостта, ще ми позволите ли да ви предложа някои забележки по днешната ваша стратегия? — попита Сами.

Нобунага едва ли го слушаше. Вече бе захвърлил доспехите си и се беше гмурнал в реката да се разхлади.

Красивите черти и хубавата кожа на Нобунага загатваха, че неговите предци са били мъже и жени с твърде привлекателна външност. Щом се обърнеше с лице към някого, той го пронизваше с непоколебимия блясък на очите си. Когато накрая осъзна какво впечатление прави, почна да прикрива този блясък със смях, който оставяше свидетелите озадачени. Не само той, но и неговите дванадесет братя и седем сестри и в изяществото на обноските си, и в хубавата си външност също притежаваха изтънчеността на хора с благородна кръв.

— Може да намерите това за отегчително и да попитате: „Какво? Пак ли?“. Обаче вие трябва да помните своя произход като молитва, която казвате денем и нощем, и дори докато се храните. Родоначалникът на Ода е бил жрец в светилището Цуруги. В далечното минало, един от вашите прадеди бил член на рода Тайра, който се смята за произхождащ от император Каму. Така че помнете — в наследство ви е била предадена кръвта на Императорския дом. Стар съм, но нищо повече от това не мога да ви кажа.

Нобунага постоянно слушаше това от Хирате Накацукаса, един от четиримата мъже, които баща му бе назначил за негови възпитатели, когато се пренесе в Нагоя от своето родно място, крепостта Фуруватари. Накацукаса беше забележително предан служител, но за Нобунага той бе леко неприятен и уморителен. Винаги промърморваше:

— Разбирам, старче, разбирам — и се обръщаше настрани.

Не го слушаше, но старецът продължаваше, като че чете служба в храм:

— Помни своя прославен баща. Веднъж, за да защити Овари, той се сражава сутринта на северната граница, а през нощта отблъсна нападение от изток. Дните в месеца, когато можеше да свали доспехите и да прекара малко време с децата си, бяха малобройни и нарядко. Въпреки своите непрестанни войни, хранеше дълбоко чувство за вярност към Трона — прати ме в столицата да поправя кирпичените стени на Императорския дворец и дари Двора с четири хиляди кан. Освен това не пожали усилия при строежа на Великото светилище в Исе. Такъв човек беше твоят баща. А между предците ти…

— Старче! Стига! Не знам за кой вече път слушам това!

Когато Нобунага бе недоволен, красивите му ушни миди ставаха яркочервени, но още от времето, когато беше дете, изразът на това недоволство можеше да стигне само дотук. Накацукаса добре разбираше нрава му. Знаеше също, че от повече полза е да въздействаш на неговите чувства, вместо да се опитваш да спориш с него самия. Когато питомецът му станеше неспокоен, той бързо сменяше тактиката.

— Да донесем ли юзда?

— Ще яздим ли?

— Ако искате.

— И ти да яздиш, старче.

Ездата бе неговото любимо развлечение. Не му стигаше да стои на хиподрума. Яздеше на три-четири часа път от крепостта и после се връщаше с галоп обратно.

На тринадесет Нобунага взе участие в своята първа битка, а на петнадесет загуби баща си. С израстването ставаше все по-надменен. В деня на бащиното си погребение бе неподходящо облечен за случая.

Докато гостите гледаха с невярващи погледи, Нобунага се приближи до олтара, сграбчи шепа тамянов прах и го хвърли към погребалната плочка на своя баща. После, за изненада на всички, се върна в крепостта.

— Какъв срам! Това ли е наистина наследникът на областта?

— Безнадеждно празноглав господар.

— Кой би си помислил, че ще се стигне до такова нещо?

Така гледаха на нещата само тези, които ги разбираха повърхностно. Онези обаче, които разглеждаха положението по-издълбоко, лееха сълзи на печал заради рода Ода.

— По-малкият му брат Канджуро е благовъзпитан и се държа от начало до край почтително — посочи един от опечалените.

Съжаляваха, че наследството не е преминало към него. Но някакъв монах, който седеше в задната част на стаята, тихо се обади:

— Не, не… това е човек с бъдеще. Той ме плаши.

По-късно тази забележка стигна до ушите на високопоставени служители, но нито един от тях не я прие на сериозно. Малко преди да умре на четиридесет и шест годишна възраст Нобухиде бе уредил с посредничеството на Накацукаса женитбата на Нобунага с дъщерята на Сайто Досан от Мино. От немалко години Мино и Овари враждуваха, така че бракът бе политически. Такива уговорки бяха почти правило в една воюваща страна.

Досан без усилие прозря този замисъл, но все пак даде своята любима дъщеря на наследника на рода Ода, чиято слава на глупав се носеше от съседните области до столицата. Съгласи се на сватбата, без и за миг да откъсва очи от Овари.

Глупостта, буйството и невъзпитаното държание на Нобунага изглежда ставаха все по-лоши. Точно такъв обаче искаше той да го виждат другите. През четвъртия месец на Двадесет и втората година на Темон Нобунага навърши деветнадесет години.

Нетърпелив да се види със своя зет, Сайто Досан предложи първата им среща да се състои в храма Шотокуджи в Тонда, на границата между двете области. Тонда бе владение на будисткия орден Ико. Храмът, стоеше малко отдалечен от около седемстотинте къщи на селото.

Начело на голяма група хора, Нобунага напусна крепостта Нагоя, премина реките Кисо и Хида и стигна до Тонда. Около петстотин от мъжете му носеха дълги копия или огнестрелни оръжия, други четиристотин имаха дълги около осемнадесет педи аленочервени пики и накрая следваха още триста пешаци. Маршируваха в тържествено мълчание. В средата на шествието корпус конници обграждаше Нобунага. Бяха подготвени за всякакви изненади.

Бе началото на лятото. Класовете на ечемика бяха оцветени в бледожълто. Лек ветрец от река Хида освежаваше мъжете. Пладнето бе мирно, над грубо сплетените стобори се надвесваха храсти. Къщите в Тонда бяха добре построени и много имаха хамбари за ориз.

— Ето ги.

Двама нископоставени самураи от рода Сайто стояха като наблюдатели на края на селото. Затичаха се да докладват. Лястовиците кротко писукаха в редицата от дървета, която пресичаше селото. Самураите коленичиха пред една ниска, проста хижа и тихо съобщиха:

— Забелязахме шествието. Скоро ще мине оттук.

Зад черните осаждени стени на хижата с пръстен под някак съвсем не на място се криеха мъже с ярко боядисани саби, облечени в официални кимона.

— Добре. Вие двамата идете да се скриете пак в гъсталака.

Двамата самураи служеха лично на господаря на Мино Сайто Досан, който се бе облегнал на ръба на прозореца в малката стая и държеше под око ставащото.

За Нобунага се разказваха множество истории. „Какъв ли е той всъщност?, питаше се Досан. Що за човек е? Преди да се срещна официално с него, бих искал да го поогледам.“ Такива разсъждения бяха типични за него и ето защо бе тук и дебнеше от хижата край пътя.

— Хората от Овари пристигнаха, господарю.

Осведомен, Досан изръмжа и посвети вниманието си на пътя зад прозореца. Служителите му заключиха входа и притиснаха лица към цепнатините и дупките в дървените врати. Пазеха съвършена тишина.

Гласовете на птичките в редицата дървета също замлъкнаха. Като се изключи шума от крилете им, когато внезапно отлетяха, тишината бе пълна. Дори лекият вятър не вдигаше шум. Шумът от нозете на строените войнишки отряди постепенно приближаваше. Понесли излъсканите си пушки, стрелците вървяха по десет в редица, на групи от четиридесет души; червените дръжки на копията се сториха на хората от Мино, покрай които преминаха, като гора. Със затаен дъх Досан оглеждаше крачката на войниците и подредбата на строя им. След вълната от маршируващи нозе дойде шум от конски копита и високи гласове. Не можеше да откъсне поглед от зрелището.

По средата между конниците имаше един изключително хубав кон с лъскав оглавник. На богато украсеното седло, инкрустирано със седеф, седеше Нобунага. Държеше поводи в преплетен с бяло пурпурен цвят и весело бъбреше със служителите си.

— Какво е това? — бяха думите, които бавно се отрониха от устата ма Досан.

Изглеждаше изумен. Видът на Нобунага зашеметяваше погледа. Чувал беше, че господарят на Ода се разхождал в необикновени дрехи, но това надминаваше всичко, за което е слушал.

Нобунага се полюшваше върху седлото на породистия си кон. Косата му бе вързана с бледозелен ширит горе на военачалнически перчем. Беше облечен в ярко нашарена памучна горна дреха, на която единият ръкав бе махнат. И двете му саби — дългата и късата — бяха инкрустирани с черупка от костенурка и увити в свещена оризова слама, завързана във формата на носещ щастие талисман. От колана му висяха седем-осем различни предмета — кесия за прахан, малка кратунка, кутийка с лекарства, окачено на връв сгъваемо ветрило, малка фигурка на кон и няколко украшения. Под стигащата до колене пола от тигрова и леопардова кожа имаше дреха от лъскав златен брокат.

Нобунага се обърна от седлото и извика:

— Това ли е мястото, Дайсуке? Това ли е Тонда?

Викаше така силно, че Досан ясно го чу от скривалището си.

Дайсуке, който изпълняваше ролята на страж, се приближи с коня си до своя господар.

— Да, а храмът Шотокуджи, където предстои да се срещнете с вашия почитаем тъст е ето там. Трябва от сега нататък да се държим възможно най-добре.

— Храмът принадлежи на ордена Ико, нали? Хм, тихо е, а? Тук няма война, предполагам.

Нобунага впери поглед нагоре през короните на дърветата, навярно забелязал в синьото небе над тях силуети на соколи. Сабите на кръста му се удряха една о друга и в закачените на колана предмети и леко подрънкваха.

След като Нобунага премина, служителите на Досан трябваше да се преборят с желанието да избухнат в кикот. Лицата им показваха с какво усилие са сподавили смеха си пред нелепостта на зрелището.

— Това ли беше? — попита Досан.

После добави:

— Това последната редица ли е?

— Да, бяха всички.

— Добре ли го разгледахте?

— От разстояние.

— Е, видът му не противоречи на мълвата. Чертите му са добри, а телосложението — прилично, но нещо тук му липсва — отбеляза Досан, като вдигна пръст към главата си и се усмихна с очевидно задоволство.

Няколко служители бързешком влязоха през задната врата.

— Моля, побързайте, господарю. Ако Нобунага стане подозрителен — добре, но какво, ако и служителите му? Не е ли по-добре да стигнем първи в храма?

Измъкнаха се през задната врата на къщата и по скрити пътеки поеха към светилището. Тъкмо когато първите оварски самураи спираха пред предната порта на Шотокуджи, те влязоха през задната врата с вид, сякаш нищо не е станало. Бързо се преоблякоха и излязоха на главния вход. Портите на храма бяха пълни с хора. Тъй като всички мъже от Мино бяха повикани за церемонията, главният храм, голямата зала и приемната за гости опустяха и вратите им останаха да зеят.

Касуга Танго, един от първите служители на Досан, се обърна към седналия си господар и тихо попита как онзи ще предложи да проведат срещата.

Досан поклати глава:

— Няма причина да отивам и аз.

Съвсем в негов стил на мислене — Нобунага му е просто зет.

Щеше да е добре, ако с това се бе свършило всичко. Нобунага обаче, също както и Досан, бе господар на област и служителите бяха предполагали, че етикетът ще изисква двамата мъже да се срещнат на равна нога. Макар Досан да е тъст на Нобунага, няма ли да е по-уместно да следват правилата като при първа среща между двама областни повелители? Танго също мислеше така и предпазливо зададе въпрос в този смисъл. Досан отвърна, че няма да е нужно.

— Е, добре, какво тогава, ако изляза сам?

— Не. И от това няма нужда. Ще бъде достатъчно да го приветства Хота Доку.

— Щом господарят смята така.

— Ти ще присъстваш на срещата. Виж, щото всичките седемстотин мъже в коридора, който води към стаята, да се строят по подобаващ начин.

— Те трябва вече да са там.

— Накарай същинските стари воини да се скрият и когато минава зет ми, да почнат да се покашлят. Стрелците да застанат с лъковете и пушките си в градината. Що се отнася до другите, кажи им да си придадат пренебрежителен вид.

— Това се разбира от само себе си. Няма никога да ни се предостави по-добра възможност да покажем силата на Мино и да поставим зет ви и неговите хора на мястото им. Всички сме готови.

Досан се върна към въпроса за посрещането:

— Този мой зет е по-голям глупак, отколкото си мислех. Каквото и да е ястие и какъв да е етикет ще свършат работа. Ще чакам в приемната стая.

Досан имаше вид, сякаш иска да се прозине и когато се изправи да си ходи, се протегна.

Танго си помисли, че може да се наложи да свърши нещо повече от това, което му беше наредено. Отиде в коридора и направи проверка на стражите, после повика настрана един от подчинените си и му прошепна нещо на ухото.

Нобунага се качваше по стълбите на главния вход. Там имаше повече от сто служители на Сайто, от родови старейшини до млади самураи, още неминали изпитателния си срок. Те коленичиха рамо до рамо и се проснаха по очи за поздрав.

Внезапно Нобунага се спря на място и каза:

— Ами стая, където да си починем?

Говореше без следа от въздържаност и изведнъж всички се умълчаха.

— Да, господарю!

Всички наклонени глави едновременно вдигнаха погледи нагоре. Хота Доку направи една малка крачка напред и се просна в нозете на повелителя на Овари.

— Насам, моля. Моля, починете си тук за малко, господарю.

Наведе се ниско и поведе Нобунага вдясно от големия вход и по един издигнат коридор. Онзи погледна надясно, после наляво.

— Това, честно казано, е хубав храм. Ами че вистарията е цялата в цвят. Какъв приятен мирис!

Като си вееше с ветрилото, той влезе заедно със служителите си в стаята. След като си почина около час, Нобунага се появи иззад един параван с думите:

— Хей, вие! Трябва ми някой да ми показва пътя. Моят тъст предполагам иска да говори с мен, нали? Къде е господарят на Мино?

Косата му беше вчесана наново, сресана надолу и вързана. Наместо дрехата с къси ръкави от леопардова и тигрова кожа носеше цепната пола и туника от бяла коприна, на която със златен конец бе извезан семейният му герб, а над тях — официална връхна дреха без ръкави, с листовидни шарки на наситен тъмночервен фон. Късата му сабя беше затъкната в пояса, а дългата държеше в ръка. Беше се преобразил в същинско олицетворение на елегантния млад придворен.

Очите на служителите от Мино се отвориха широко и дори и неговите собствени служители, свикнали да го виждат в чуждоземни облекла, бяха изненадани. Нобунага без колебание тръгна сам по коридора. Огледа се на двете страни и на висок глас каза:

— Не се чувствам удобно да ме придружават така. Бих искал да се срещна със своя тъст насаме!

Доку намигна на Касуга Танго, който тъкмо се беше присъединил към останалите. Застанали от двете страни на главната зала, те тържествено се представиха един другиму:

— Аз съм Хота Доку, висш служител на господаря на Сайто — Досан.

— Аз също съм висш служител. Името ми е Касуга Танго. Имали сте дълъг път и съм радостен да ви видя пристигнали без неблагополучия. Щастливо е наистина това обстоятелство, че денят на настоящата среща се оказва толкова слънчев.

Докато двамата души продължаваха да го приветстват, Нобунага чевръсто тръгна по излъскания под на коридора, стените на който бяха обточени от мъже.

— А, това е много добра изработка — каза той, като гледаше към украсената с резба греда над вратата.

Пренебрегваше войниците, сякаш са просто трева покрай пътя. Когато стигна до стаята за приеми, попита Доку и Танго:

— Тук ли?

— Да, господарю — отвърна Доку, все още задъхан от тичането подир Нобунага.

Онзи кимна небрежно и прекрачи от коридора в самата стая. Несмущаван от съвършено нищо, той седна на пода и се облегна на стълба в края на стаята. Вдигна очи, сякаш да се възхити на живописта по изрязания таван. Погледът му бе хладен, изражението — сдържано. Дори и придворните навярно нямаха така добре подредени черти. Ако някой обърнеше внимание само на неговия вид обаче, щеше да пропусне предизвикателството в очите му. В един от ъглите на стаята се чу леко шумолене от нечие ставане на крака. Досан излезе от сянката. Седна с израз на достойнство на място, по-почетно от това на Нобунага.

Нобунага се престори, че не забелязва. Или по-скоро имитираше безразличие, като си играеше с ветрилото си. Досан хвърли поглед настрани. Нямаше правило за това как тъстът да разговаря със своя зет. Несклонен да отстъпи, той мълчеше. Обстановката бе напрегната. В челото на Досан сякаш се забиваха иглички. Доку, за когото напрежението стана непоносимо, се приближи до Нобунага и сведе глава чак до рогозката.

— Благородният господин, който седи насреща ви, е господарят Сайто Досан. Ще обичате ли да го поздравите, господарю?

— Така ли? — каза Нобунага, отдели гръб от стълба и се изпъна. Поклони се веднъж и каза:

— Аз съм Ода Нобунага. Радвам се да се запозная с вас.

С промяната в позата и поздрава от страна на Нобунага, държанието на Досан също стана по-дружелюбно.

— От отдавна се надявах да имаме случай да се срещнем. Щастлив съм, че днес мога да осъществя това дълго лелеяно желание.

— Това е нещо, което също така радва сърцето ми. Моят тъст остарява, но следва житейския си път в добро здраве.

— Какво ще рече това „остарява“? Тази година едва навърших, шестдесет, но изобщо не се чувствам стар. Та вие сте още току-що излюпено от яйцето пиленце! Ха-ха! Разцветът на мъжките сили започва на шестдесет.

— Щастлив съм да имам тъст, на когото мога да се опра.

— При всички случаи, този ден е благословен. Надявам се, че следващият път, когато се срещнем, ще ми покажете лицето на някое внуче.

— С удоволствие.

— Моят зет е открит по душа! Танго!

— Да, господарю.

— Хайде да се нахраним — Досан допълни нареждането с поглед.

— Разбира се.

Танго не беше сигурен дали правилно е прочел посланието в очите на своя господар, но в течение на срещата киселият израз на неговото лице се бе прояснил. Реши, че това трябва да значи промяна на отношението — сега старецът ще се опита да угоди на зет си. Вместо първоначално поръчаните от него прости ястия сега той нареди да донесат по-изискани блюда.

Досан изглеждаше доволен от направеното от Танго. Онзи изпусна въздишка на облекчение. Тъст и зет си разменяха наздравици. Разговорът взе приятелска насоченост.

— А, сетих се! — вметна внезапно Нобунага, като че ли нещо му бе хрумнало току-що. — Господарю Досан… тъсте… днес на път за насам случайно срещнах един наистина странен човек.

— И как така?

— Ами, беше някакъв смешен старец, който досущ приличаше на вас и надничаше да види шествието ни през счупения прозорец на една проста хижа. Макар това да е първата ми среща с моя тъст, когато ви видях отначало… е, вие досущ ми заприличахте на него. Кажете, не е ли това странно?

И като се засмя, Нобунага скри уста зад своето наполовина отворено ветрило.

Досан млъкна, сякаш бе изпил горчива супа. Хота Доку и Касуга Танго и двамата се потяха обилно. Когато вечерята свърши, Нобунага рече:

— Е, аз малко попрекалих с гостоприемството ви. Бих искал преди слънцето да е залязло да пресека река Хида и да стигна до мястото, където ще нощуваме. Моля, позволете да ви напусна.

— Сега ли си тръгвате? — Досан се изправи заедно с него. — С неохота ви изпровождам, но ще ви изпратя дотам.

И той трябваше да се върне в крепостта си преди смрачаване.

Гората от дълги осемнадесет педи копия загърби вечерното слънце и се упъти с равен ход на изток. В сравнение с тях копиеносците от Мино изглеждаха ниски и със слаб боен дух.

— Ах, не искам да живея още дълго. Ще дойде ден, когато моите деца ще ходят да измолват живота си от този глупак! И все пак няма какво да се направи — каза с просълзени очи Досан на своите служители, докато се клатушкаше в носилката си.

Бойният барабан заби, а странният звук на морската раковина се понесе над нивите. Някои от хората на Нобунага плуваха в река Шонай, други яздеха из полето или се упражняваха с бамбукови копия. Щом чуха раковината, прекъснаха различните си занимания, строиха се в редици пред колибата и зачакаха Нобунага да възседне коня.

— Време е да се връщаме в крепостта.

Нобунага беше плувал повече от час, пече се на слънце на брега на реката, после отново скочи във водата, цамбуркайки като речно дяволче. Накрая каза:

— Да се връщаме — и с жива крачка се упъти към набързо построената си колиба.

Свали бялата набедрена превръзка, която носеше по време на плуване, избърса се от водата и облече дрехи за лов и леки доспехи.

— Коня ми — нареди той нетърпеливо.

Заповедите му винаги поставяха служителите нащрек. Опитваха се да ги изпълняват точно, но често се объркваха, тъй като техният млад господар бе палав и склопен към необичайни постъпки. Негова противотежест беше Ичикава Дайсуке. Щом напористостта на Нобунага хвърлеше подчинените му в объркване, една дума на Дайсуке бе достатъчна войниците и конете да се наредят като оризови стръкчета в леха.

Изражение на задоволство се разля по лицето на Нобунага. Обърна хората си в посока към крепостта Нагоя, застана в средата на шествието и се оттеглиха от реката. Днешното учение бе траяло около четири часа. Палещото лятно слънце беше точно над главите им. Потъналите в пот коне и хора продължаваха своя ход. Зловонен дъх се издигаше от блатата, зелени скакалци скачаха с пронизителен звук встрани от пътя им. Пот се лееше от пребледнелите лица на мъжете. Нобунага бършеше с лакът потта от лицето си. Постепенно цветът на кожата му се възвърна заедно с буйния и капризен нрав.

— Кое е това смешно на вид създание, дето тича ей там?

Погледът на Нобунага сякаш бе навсякъде. Половин дузина войници, забелязали човека преди господаря си, се затичаха през високата до раменете трева към мястото, където се криеше Хийоши. Той от сутринта чакаше удобен случай да се доближи до Нобунага. Тайно го бе наблюдавал при реката. Преди стражата го прогони и сега бе решил да открие откъде ще мине Нобунага на връщане до крепостта и пропълзя във високата трева встрани от пътя.

„Сега или никога!“, помисли си момчето. Душата му се бе сляла с тялото и той виждаше единствено качения на седлото господар на Овари. Хийоши се провикна с пълен глас, без сам да разбира какво казва. Знаеше, че животът му виси на косъм. Имаше съвсем определена възможност, преди да успее да се доближи до своя кумир и да бъде чут, да бъде убит от дългите копия на стражите. Той обаче не се страхуваше. Или ще се издигне върху гребена на вълната на своите амбиции, или ще бъде погълнат от нея.

Скочи на крака, зърна Нобунага, стисна очи и се втурна към него.

— Имам молба! Моля ви, приемете ме на служба при вас! Искам да ви служа и да отдам за вас живота си!

Поне това беше, което искаше да каже, но бе прекалено развълнуван и когато стражите му препречиха пътя с копията си, неговият глас секна и това, което всъщност излезе навън, бе безсмислено дърдорене.

Изглеждаше по-беден от най-бедния селянин. Косата му бе нечиста, пълна с прах и боклуци. Пот и мръсотия се стичаха на червено-черни струйки по челото и само очите сякаш бяха живи, но не успяваха да видят копията, които му препречват пътя. Стражите го препънаха с дръжките на оръжията си, но той се преметна на десет крачки от коня на Нобунага и със скок се изправи на нозе.

— Имам молба, господарю! — провикна се момчето и се хвърли към стремената на коня на Нобунага.

— Мръсна свиня! — прогърмя Нобунага.

Един стоящ зад Хийоши войник сграбчи яката му и го захвърли на земята. Щяха да го прегазят, но Нобунага извика:

— Не!

Появата на този мръсен непознат събуди у него любопитство. Причината може би беше, че усети горящата в тялото на Хийоши надежда.

— Говори!

Звукът на този глас накара Хийоши почти да забрави болката и стражите.

— Моят баща е служил на вашия като пехотинец. Името му беше Киношита Яемон. Аз съм неговият син Хийоши. След като баща ми умря, живях с майка си в Накамура. Надявах се да намеря сгоден случай да постъпя на служба при вас и търсех някой да ми посредничи, но накрая останах без друг изход освен да се обърна направо. Залагам заради това живота си. Готов съм да бъда повален и убит тук на място. Вземете ли ме на служба, няма да се поколебая да умра заради вас. Ако пожелаете, моля, приемете едничкия живот, който имам. Така и моят баща, който почива под пръст и трева, и аз, който съм се родил в тази област, ще сме изпълнили своите най-същински желания.

Говореше бързо, в полуунес. Целенасочената му страст обаче достигна до сърцето на Нобунага. Той повече от думите се повлия от искреността на Хийоши.

Засмя се някак неестествено и се обърна към един от своите придружители:

— Какъв странен момък.

После отново погледна към Хийоши:

— Значи искаш да ми служиш ли?

— Да, господарю.

— И какви са твоите способности?

— Нямам никакви, господарю.

— Нямаш никакви способности и все пак искаш да те приема на служба при себе си?

— Освен своята готовност да умра за вас нямам други никакви дадености.

Това раздразни любопитството на Нобунага и той се втренчи в Хийоши. Краищата на устата му се извиха в усмивка.

— Ти на няколко пъти се обръщаш към мен с „господарю“, макар да не ти е било дадено разрешение да бъдеш мой служител. Как може да се обръщаш така към мене, след като не си на моя служба?

— Тъй като съм родом от Овари, винаги съм си мислил, че ако мога да служа някога някому, това ще трябва да сте вие. Навярно думите ми са се изплъзнали неволно.

Нобунага кимна одобрително и се обърна към Дайсуке:

— Този човек ми е интересен.

— Нима — усмихна се насила Дайсуке.

— Желанието ти се изпълнява. Ще те приема. От днес нататък си на служба при мен.

Задавен от сълзи, Хийоши не можеше да изрази щастието, което изпитва. Доста от служителите бяха изненадани, но си помислиха също, че техният господар остава верен на своето вечно причудливо държание. Щом Хийоши дръзко навлезе в редиците им, те намръщени се обърнаха към него:

— Хей, ти, я се връщай в края на строя. Можеш да се хванеш за опашката на някой товарен кон.

Докато шествието се движеше към Нагоя, пътищата се очистваха като пометени. Пред къщите си и встрани от пътя мъже и жени се просваха по очи с глави върху земята.

Дори и пред множество от хора Нобунага не се проявяваше като сдържан. Докато говореше със служителите си, той покашляше шумно и в същото време се смееше. Заявяваше, че е жаден и почваше, както е на седлото, да яде диня и да плюе семките.

Хийоши за пръв път минаваше по тези пътища. Все поглеждаше към гърба на своя господар и си мислеше: „Най-сетне, това е пътят. Тази е посоката.“

Крепостта Нагоя изникна отпреде им. Водата в рова почваше да добива зелен цвят. Като прекоси моста Карабаши, шествието се заизвива през външния двор и изчезна в крепостната порта. Това бе първият от многото пъти, когато Хийоши пресичаше моста и минаваше през тези врати.

Беше есен. Като се заглеждаше в събиращите ориз хора покрай пътя, един доста нисичък самурай бързо вървеше пеш към Накамура. Щом стигна къщата на Чикуами, той с необичайно силен глас извика:

— Майко!

— О, Господи! Хийоши!

Майка му бе родила още едно дете. Седнала сред разстлания за сушене червен фасул, тя люлееше на ръце бебето и печеше на слънчевите лъчи бледата му кожа. Когато се обърна и видя как се е преобразил нейният син, по лицето й се изписа силно чувство. Дали бе радостна или тъжна? Очите й се напълниха със сълзи, а устните затрепериха.

— Аз съм, майко. Добре ли сте всички?

С лек подскок Хийоши седна на една рогозка до нея. От гърдите й още идваше мирис на мляко. Прегърна го по същия начин като детето, което кърмеше.

— Какво се е случило? — попита.

— Нищо. Това ми е почивният ден. За първи път, откакто съм в крепостта, излизам навън.

— А, добре. Като се появи така внезапно, си помислих, че може нещо пак да се е объркало.

Изпусна въздишка на облекчение и за първи път от пристигането му се усмихна. Добре огледа порасналия си син и обърна внимание на неговите чисти копринени дрехи, на начина, по който бе вчесана косата му, на дългата и късата му сабя. Сълзи бликнаха от очите й и се затъркаляха по бузите.

— Трябва да се радваш, мамо. Най-сетне съм един от служителите на господаря Нобунага. Е, само в групата на прислужниците съм, но наистина съм самурай на служба.

— Много добре. Добре си се справил — без да може да вдигне поглед, тя доближи към лицето си своите окъсани ръкави.

Хийоши я прегърна с две ръце.

— Само за да те зарадвам, вчесах косата си тази сутрин и облякох чисти дрехи. Но за в бъдеще идват още по-добри неща. Ще ти покажа на какво съм способен, ще те направя наистина щастлива. Надявам се да живееш още дълго, мамо!

— Щом чух какво е станало предното лято… Никога не съм си и представяла, че ще те видя така.

— Предполагам, си чула от Отовака.

— Да, той дойде и каза, че си привлякъл вниманието на Негово Височество и са те приели за слуга горе в крепостта. Толкова бях щастлива, че можех да умра.

— Щом нещо толкова малко те прави щастлива, то какво остава за бъдещето? Първото нещо, което искам да знаеш, е, че ми беше дадено разрешение да нося презиме.

— И какво ще бъде то?

— Киношита, като на баща ми. А и първото ми име бе променено на Токичиро.

— Киношита Токичиро.

— Точно така. Хубаво име е, не намираш ли? Ще трябва още малко да понасяш тази порутена къща и тези дрипи, но не бъди тъжна. Ти си майката на Киношита Токичиро!

— Никога не съм била толкова щастлива — повтори това на няколко пъти и при всяка изречена от Токичиро дума сълзите й наново избликваха.

Беше много доволен да види как тя се радва. Кой друг на този свят може така искрено да се радва за него заради нещо толкова дребно? Представи си дори, че годините му на странстване, глад и трудности допринасят за щастието на този миг.

— Между другото, как е Оцуми?

— Помага с жътвата.

— Добре ли е? Не е болна, нали?

— Както винаги е — отвърна Онака, като си припомни за тъжното юношество на Оцуми.

— Когато се върне, моля те, кажи й, че няма да й се наложи да страда завинаги. Не след дълго, когато стана нещо повече, ще получи пояс от рисуван брокат, скрин със златна украса и всичко, от което има нужда за сватбата. Ха-ха! Мислиш си, че само бълнувам като обикновено ли?

— Тръгваш ли вече?

— Службата в крепостта е строга. Тъй че, майко — той сниши глас, — непочтително е да се повтаря това, което говорят хората, дето Негово Височество бил неспособен да управлява областта, а и истината е, че господарят Нобунага, какъвто се показва пред другите, много се различава от господаря Нобунага в крепостта Нагоя.

— Това навярно е истина.

— Тъжно положение е това. Той има много малко истински съюзници. И служителите, и собствените му роднини са в голямата си част против него. На деветнайсет той е сам. Ако си мислиш, че страданието на гладуващите селяни е най-тъжното нещо на този свят, далеч не си права. Виждаш ли някакъв смисъл, можеш да бъдеш по-търпелив. Не трябва да се предаваме — просто защото сме хора. На пътя към щастието сме — моят господар и аз.

— Това ме радва, но недей да бързаш много. Колкото и да се издигнеш пред другите, моето щастие не може да бъде по-голямо, отколкото е именно сега.

— Добре, тогава, грижи се за себе си.

— Няма ли да останеш да си поговорим още малко?

— Трябва да се връщам на служба.

Изправи се мълчаливо и остави малко пари върху майчината си рогозка. После с обич погледна към сливовото дърво, към хризантемите до оградата и бараката отзад.

Тази година не идва отново, но в края на годината Отовака посети майка му и й донесе малко пари, лекарства и плат, за да си направи кимоно.

— Още е домашен прислужник — съобщи той. — Когато навърши осемнайсет и приходът му се увеличи малко, ако може да намери къща в града, казва, че ще вземе майка си да живее при него. Малко лудичък е, но също и доста общителен и другите го харесват. Онази безразсъдна постъпка на река Шонай си беше като разминаване със смъртта. Трябва да има дяволски късмет това момче.

Тази Нова година Оцуми за първи път носеше нови дрехи.

— Брат ми ги прати. Токичиро от крепостта! — разправяше тя на всеки срещнат и където и да отидеше, все не можеше да се сдържи да повтаря, че нейният по-малък брат направил това или онова.

От време на време настроението на Нобунага се сменяше, той ставаше тих и през целия ден бе потиснат и мрачен. Тази изключителна мълчаливост и меланхоличност бяха сякаш опити на природата да обуздае неговия прекомерно буен нрав.

— Доведете Удзуки! — провикна се той неочаквано един ден и се затича към площадката за езда.

Баща му Нобухиде бе прекарал целия си живот във воюване и в действителност почти нямаше време да си отдъхне в крепостта. През повече от половината година той водеше походи на изток и запад. Наистина повечето сутрини успяваше да устрои възпоменателна служба за предците си, да приеме приветствията на служителите, да изслуша беседа върху някой древен текст и после до вечерта да се упражнява в бойните изкуства и да се занимава с управлението на областта. Щом денят свършеше, се заемаше да изучава трактати по военна стратегия, свикваше съвет или се отпиваше да бъде за семейството си добър баща. Когато Нобунага наследи баща си, настъпи краят на този ред в дома. Не беше в характера му да следва строга ежедневна последователност. Импулсивен бе до крайност; неговият ум наподобяваше облаците при вечерна буря и хрумванията там се раждаха внезапно и също така внезапно биваха отхвърляни. Изглеждаше, сякаш тялото и духът му са извън всякаква власт.

Излишно е да се казва, че това винаги държеше подчинените нащрек. Този ден бе седнал да почете и после кротко отиде в будисткия параклис да се помоли за предците си. Сред тишината на параклиса този вик да му доведат коня беше стряскащ като светкавица. Прислужниците не можаха да го намерят там, откъдето чуха гласа му. Втурваха се към конюшните и го последваха до площадката за езда. Не каза нищо, ала по лицето му се четеше ясен укор заради бавенето им.

Удзуки, неговият любим кон, бе бял. Когато господарят му беше недоволен и заиграваше с камшика, старият кон реагираше лениво и бавно. Нобунага имаше навика да води Удзуки насам-натам за оглавника и да се оплаква от неговата мудност. После обикновено нареждаше:

— Дайте му вода.

Някой от конярите взимаше черпак, отваряше устата на коня и наливаше водата в нея, а Нобунага мушваше ръка в конската уста и го сграбчваше за езика. Днес каза:

— Имаш зъл език, а, Удзуки? Ето защо са ти тежки краката.

— Изглежда малко е настинал.

— И Удзуки ли го е настигнала старостта?

— Беше тук по времето на предишния господар, така че трябва да е доста стар.

— В крепостта Нагоя, мисля си, Удзуки е само един от многото, които остаряват и слабеят. Десет поколения са се сменили от времената на първия шогун и светът е затънал в церемонии и лъжи. Всичко е старо и изгнило!

Говореше полу на себе си — може би се сърдеше на небето. Нобунага се метна на седлото и направи една обиколка на площадката. Беше роден ездач. Учител му бе Ичикава Дайсуке, но напоследък обичаше да язди сам.

Внезапно Удзуки и ездачът му бяха задминати от един тъмен дорест кон, който галопираше с бясна скорост. Изпреварен, разяреният Нобунага се понесе след другия кон и завика:

— Городза!

Городза, жив младеж на около двадесет и четири години и най-големият син на Хирате Накацукаса, бе главният топчия на крепостта. Пътното му име беше Городзаемон и имаше двама братя — Кемоцу и Джиндзаемон.

Гневът на Нобунага нарасна. Бяха го надминали! Да гълта праха на някой друг! Та това е непоносимо! Той яростно зашиба своя кон. Копитата зачаткаха по земята. Удзуки бягаше толкова бързо, че едва се виждаше как краката му удрят пръстта. Сребристата му опашка се носеше право подир него. Скоро излезе напред.

— Внимавайте, господарю — извика Городза, — копитата му ще се пропукат!

— Какво става? Не можеш ли да поддържаш бързината? — викна му в отговор Нобунага.

Засегнат, Городза заби шпорите си в страните на дорестия и се понесе в преследване на господаря си. Надлъж и нашир, дори сред враговете на рода, конят на Нобунага бе известен като „Удзуки на Ода“. Рижавият не можеше нито по стойност, нито по нрав да се сравнява с него. Той обаче бе млад, а Городза беше по-добър ездач от Нобунага. От около двадесет дължини разстоянието се скъси на десет, после на пет, една и накрая стана съвсем малко. Нобунага правеше голямо усилие да не бъде изпреварен, но сам той започна да губи дъх. Городза премина покрай него и остави своя господар назад сред облак прах. Раздразнен, Нобунага скочи със силно засегнат вид на земята.

— Рижият има добри крака — промърмори той.

Нямаше начин да признае каквато и да е грешка от своя страна. За слугите изглеждаше, сякаш господарят им е предпочел да слезе от коня, вместо да премине цялото разстояние.

— Това, че Городза го победи, надали ще му оправи настроението — отбеляза един от прислугата.

Уплашени от неизбежния му гняв, те объркано се затичаха към него. Един от мъжете стигна до зашеметения Нобунага преди другите и като коленичи, му поднесе лакиран черпак за пиене.

— Ще пийнете ли вода, господарю?

Беше Токичиро, наскоро повишен в носач на сандали. Макар това да не звучи като нещо много, да бъдеш предпочетен между останалите за личен слуга бе знак на изключително благоволение. За кратко време, благодарение на упорита работа и пълно посвещаване на задълженията си, Токичиро се бе издигнал на високо. Сега обаче неговият господар не го виждаше. Нито го погледна, нито изръмжа нещо повече от една-единствена сричка. Взе без да продума черпака, изгълта го на един дъх и го върна.

— Повикайте Городза — нареди той.

Городза връзваше коня си за една върба на края на площадката. Веднага отвърна на повикването и добави:

— Тъкмо мислех да отида при него.

Спокойно избърса потта от лицето си, оправи си яката и заглади разрошената си коса. Беше взел решение.

— Господарю — обърна се той, — боя се, че преди малко бях твърде груб.

Бе коленичил и говореше с решително хладен глас. Чертите на лицето на Нобунага се отпуснаха.

— Хубаво надбягване направихме с тебе. Откъде взе такъв добър кон? Как му е името?

Слугите си отдъхнаха.

Городза вдигна очи с лека усмивка.

— Забелязахте, значи? Той ми е голяма гордост. Един търговец на коне от север отиваше в столицата да го продаде на някакъв благородник. Цената бе висока и аз нямах толкова пари, колкото ми искаше, та трябваше да продам една старинна вещ на семейството — чайник, който бях получил от баща си. Чайникът се казваше Новаке и такова име дадох и на коня.

— Е, значи нищо чудно, че днес видях такъв отличен кон. Бих искал да го имам.

— Господарю?

— Стига само да го получа, ще платя за него каквато поискаш цена.

— Боя се, че не мога да направя това.

— Добре ли чух?

— Трябва да откажа.

— Защо? Можеш да си намериш друг добър кон.

— Добър кон се намира също така трудно като добър приятел.

— Тъкмо затова трябва да ми го преотстъпиш. Точно сега си търся бърз кон, който да не е бил съсипан до смърт от яздене.

— Наистина трябва да откажа. Обичам този кон, и не само заради собствената ми гордост и удоволствие, а и защото мога благодарение на него да дам на бойното поле най-доброто от себе си в служба на моя господар, което трябва да е първата грижа на самурая. Господарят изрично желае този кон, но няма съвършено никаква причина един самурай да се откаже от нещо толкова важно за него.

Когато му напомниха за дълга на самурая да служи на своя господар, дори Нобунага не можеше направо да поиска коня, но не беше и в състояние да преодолее своята себичност.

— Наистина ли отказваш да изпълниш молбата ми, Городза?

— В този случай, да.

— Допускам, че този кон е над положението ти. Ако един ден станеш мъж, равен на баща си, би могъл да яздиш кон като Новаке. Но докато си още млад, това не подхожда на човек от твоя ранг.

— С най-голямо уважение трябва да кажа това: Не е ли безполезно човек да има такъв хубав кон и да язди през града, като яде дини и сливи? Няма ли да е по-добре за Новаке да бъде язден от войн като мен?

Най-сетне го бе казал. Думите, изплъзнали се от устата му, не дойдоха толкова от загриженост за коня, колкото от изпитвания всеки един ден яд.

Хирате Накацукаса заключи портата и над двадесет дни остана сам у дома. Повече от четиридесет години неуморно бе служил на рода Ода, а на Нобунага — от деня, в който Нобухиде на своето смъртно легло каза:

— Поверявам ти го — и го направи настойник на Нобунага и главен служител на областта.

Един ден се погледна вечерта в огледалото и се изненада колко е побеляла косата му. Имаше от какво да побелее. Отдавна бе прехвърлил шестдесетте, но нямаше време да мисли за възрастта си. Затвори крилата на огледалото и повика своя прислужник Амемия Кагею.

— Тръгна ли вестоносецът, Кагею?

— Да, преди известно време го изпроводих.

— Сигурно ще дойдат, не мислиш ли?

— Мисля, че ще дойдат заедно.

— Готово ли е сакето?

— Да, господине. Приготвил съм и вечеря.

Беше към края на зимата, но цветовете на сливите още не се бяха отворили. Тази година бе ужасно студено и дебелият лед на езерото дори за ден не се беше разтапял. Повиканите хора бяха тримата му сина, всеки от които си имаше собствено жилище. Обичайно бе най-големият син и по-малките му братя да живеят с баща си като едно голямо семейство, но Накацукаса ги накара да поддържат отделни от него домакинства. Казваше, че ако трябва да се грижи за своите собствени деца и внуци, може да занемари задълженията си и живееше сам. Беше възпитавал Нобунага, сякаш му е собствено дете, но напоследък неговият питомец се отнасяше с настойника си студено и сякаш не го обичаше. Накацукаса разпита няколко от слугите на Нобунага за станалото на площадката за езда. Оттогава насам все имаше притеснен вид.

Городза, предизвикал недоволството на Нобунага, бе престанал да ходи в крепостта и не се срещаше почти с никого. Шибата Кацуие и Хаяши Мимасака, служители, които винаги заедно се противопоставяха на Накацукаса, видяха в това възможност за действие и чрез ласкателства към Нобунага успяха да задълбочат пропастта помежду им. Тяхната сила се заключваше в това, че са по-млади и сега властта и влиянието им определено нарастваха.

Двадесетте дни уединение дадоха на Накацукаса възможност да осъзнае възрастта си. Бе уморен и вече нямаше сила на духа, за да се бори с тези хора. Съзнаваше също и откъснатостта на своя господар и се тревожеше за бъдещето на рода. Сега преписваше на чисто един дълъг документ, който бе съставил предишния ден.

Беше толкова студено, че водата в мастилницата почти замръзваше.

Кагею влезе в стаята и съобщи:

— Городзаемон и Кемоцу са тук.

Без още да знаят защо са повикани, те стояха до мангала и чакаха.

— Бях съвсем изненадан, толкова бе неочаквано. Страхувах се да не се е поболял — обади се Кемоцу.

— Да, подозирам, че е чул какво е станало. Предполагам, очаква ме добра караница.

— Ако беше това, щеше да ни повика по-рано. Мисля, че е наумил нещо друго.

Вече бяха пораснали, но все още намираха баща си за малко плашещ. Чакаха притеснено. Третият син, Джиндзаемон, бе на път за друга област.

— Студено е, а? — отбеляза баща им, като плъзна настрани вратата.

И двамата братя забелязаха колко е побеляла косата му и колко е отслабнал.

— Добре ли сте?

— Да, добре съм. Само исках да ви видя. От възрастта е, предполагам, но има моменти, когато се чувствам много самотен.

— Нищо особено ли нямате предвид, никаква спешна работа?

— Не, не. Толкова време мина, откакто вечеряхме заедно и разговаряхме до сутринта. Ха-ха! Настанете се добре.

Беше същият както винаги. Навън нещо тракаше по стрехата, навярно падаше градушка. Студът сякаш се засилваше. Това, че са с баща си, накара синовете да забравят студа. Накацукаса бе в толкова добро настроение, че Городзаемон не успяваше да намери удобен момент да се извини за държанието си. След като съдовете бяха вдигнати, бащата поръча паничка от стрития на прах зелен чай, който толкова обичаше.

Съвсем внезапно, сякаш паничката с чай в ръката му бе напомнила за нещо, той каза:

— Городза, чух, че си оставил чайника Новаке, който ти бях поверил, да попадне в ръцете на другиго. Вярно ли е това?

Городза отвърна откровено:

— Да. Знам, че това бе старо семейно притежание, но имаше един кон, който исках да купя и го продадох, за да се сдобия с животното.

— Така ли? Е, добре. Щом постъпваш така, не трябва да се тревожа за служенето ти на Негово Височество, дори и след като вече няма да ме има. — Тонът му рязко се промени: — Когато си продал чайника и си купил коня, постъпката ти е била възхитителна. Но ако правилно съм чул, после си победил Удзуки в едно състезание и когато Негово Височество поискал да купи твоя жребец, си му отказал. Вярно ли е това?

— Затова и е недоволен от мене. Боя се, че това ви е причинило много неприятности.

— Чакай малко.

— Господине?

— Не мисли за мен. Защо отказа? Било е скъперническо от твоя страна. — Городзаемон не знаеше какво да каже. — Низко.

— Наистина ли така мислите? Чувствам се ужасно.

— Тогава защо не си дал на господаря Нобунага това, за което те е молил?

— Аз съм самурай, готов да даде самия си живот, ако така пожелае неговият господар, тъй че защо да ми се свиди каквото и да е друго? Но не купих жребеца за собствено развлечение. По този начин мога да служа на господаря си на бойното поле.

— Разбирам.

— Ако се откажех от коня, господарят сигурно щеше да остане доволен. Не мога обаче да премълча за неговата себичност. Вижда кон, който е по-бърз от Удзуки и не го е грижа какво мислят служителите му. Така ли е? Не съм единственият, който казва, че родът Ода е в опасно положение. Предполагам, че вие, моят баща, разбирате това по-добре от мен самия. Макар да има моменти, когато може да е много надарен, себичният му и разглезен нрав, на колкото и години да стане и дори това да е само нрав, е достоен за съжаление. Ние служителите сме извънредно притеснени от неговия характер. Да му отстъпваме винаги може и да наподобява вярност, но всъщност няма да е добра постъпка. По тази причина бях преднамерено упорит.

— Било е грешка.

— Така ли?

— Може това да ти се струва вярност, но в действителност само влошава лошия му нрав. От времето, когато беше дете, съм го държал в ръцете си много по-често, отколкото моите собствени деца. Познавам характера му. Може да е много надарен, но има и повече недостатъци, отколкото се полагат на мъж като него. Това, че си го обидил, е по-незначително и от шепа прах.

— Може и така да е. Може да е непочтително да се говори това, но Кемоцу, аз и повечето служители съжаляваме, че сме подчинени на този глупав човек. Само хора като Шибата Кацуие и Хаяши Мимасака се радват на такъв господар.

— Не е така. Каквото и да казват хората, не мога да повярвам това. Жив ли ще съм аз или не, вие всички трябва да следвате Негово Височество, точно такъв, какъвто е, до горчивия край.

— Не се тревожете за това. Не възнамерявам да се откажа от принципите си, дори и да загубя благоразположението на своя господар.

— Тогава мога да бъда спокоен. Но аз бързо съм се превърнал в старо дърво. Като присадени клони, вие ще трябва да служите на моето място.

Когато по-късно размисляха за това, Городзаемон и Кемоцу разбраха, че в техния разговор с Накацукаса онази вечер е имало много на брой загатвания, но тогава те се върнаха у дома си, без да се досетят, че баща им е решен да умре.

Самоубийството на Хирате Накацукаса бе открито на следващата сутрин. Беше разрязал корема си по великолепен начин. Братята не можаха да открият върху мъртвото му лице нито следа от съжаление или горчивина. Не остави на семейството си завещание — само писмо, адресирано до Нобунага. От всяка една дума лъхаше дълбоката и трайна вярност на Накацукаса към неговия господар.

Когато научи за смъртта на главния служител, по лицето на Нобунага се изписа израз на страшна изненада. До самата си смърт Накацукаса бе поучавал своя повелител. Познаваше естествената му надареност и недостатъците му и когато Нобунага изчете документа, дори още преди очите да са се напълнили със сълзи, неговите гърди бяха пронизани от остра като от плясване с камшик болка.

— Старче! Прости ми! — изрида той.

Беше наранил Накацукаса, който бе негов служител, но му бе също и по-близък дори от собствения баща. А при случката с коня както обикновено бе наложил на Накацукаса собствената си воля.

— Повикайте Городза.

Когато главният топчия се проспа по очи пред него. Нобунага седеше на пода и го гледаше.

— Посланието, което ми остави твоя баща, ме прониза в сърцето. Никога не ще го забравя. Нямам друго извинение, освен това — канеше се да се просне по очи пред Городза, но младежът объркано го хвана за ръцете в знак на почит. Господар и служител се прегърнаха един друг разплакани.

Същата година господарят на Ода построи в града под крепостта храм, който посвети на спасението на душата на своя стар настойник.

— Какво име да дадем на храма? — попита го храмовият настоятел. — Като основател ще трябва да посъветвате главния свещеник относно избора на името.

— Старецът би бил по-доволен от избрано от самия мен име.

Взе четка и написа: „Храм Сейшу“. След това, макар рядко да уреждаше възпоменателни служби или да седеше със свещениците да чете сутрите, често тръгваше внезапно към храма.

— Старче! Старче!

Мърмореше си, докато обикаляше около светилището и после също така изведнъж се връщаше в крепостта. Тези ходения изглеждаха като прищевки на луд човек. Веднъж, докато бе на лов със соколи, внезапно откъсна от месото на едно птиче и го хвърли във въздуха с думите:

— Старче! Вземи, каквото съм уловил!

Друг път, докато ловеше риба, плесна с крак във водата и възкликна:

— Старче! Стани Буда!

Буйството в гласа и погледа му разтревожи прислугата.

Нобунага навърши двадесет и една през първата година на Коджи. През май намери повод да започне война с Ода Хикогоро, номиналния предводител на рода Ода. Нападна неговата крепост в Кийосу и след като я превзе, се пренесе от Нагоя там.

Токичиро със задоволство наблюдаваше издигането на своя господар. Откъснатият Нобунага бе заобиколен от враждебни роднини, между тях чичовци и братя, и задачата да ги очисти от пътя си бе много по-належаща от борбата с други врагове.

— Трябва да бъде наблюдаван — бе предупредил Хикогоро.

Като упражняваше върху него натиск при всяка възможност, той замисляше гибелта на Нобунага. Управителят на крепостта Кийосу, Шиба Йошимуне и неговият син Йошикане поддържаха Нобунага. Когато Хикогоро откри това, ядосано възкликна:

— Какъв урок по неблагодарност! — и нареди управителят да бъде екзекутиран.

Йошикане избяга при Нобунага, който го укри в крепостта Нагоя. Същия ден Нобунага поведе своите отряди срещу Кийосу, като събра мъжете си с бойния вик:

— Да отмъстим за областния управител!

За да нападне главата на рода, Нобунага трябваше да има правото на своя страна. Но това беше също възможност да отстрани някои от пречките по пътя си. Повери крепостта Нагоя на чичо си Нобумицу, но този скоро стана жертва на наемен убиец.

— Иди ти, Садо. Ти си единственият, който може да управлява вместо мен в Нагоя.

Когато Хаяши Садо пое поста, някои от служителите на Нобунага въздъхнаха:

— Глупак е, в крайна сметка. Тъкмо когато си помислиш, че е показал проблясък на надареност, взима, че прави нещо глупаво, като това да се довери на Хаяши!

Имаше немалко основание Хаяши Садо да бъде подозиран. Докато бе жив бащата на Нобунага, почти не бяха останали верни служители. По тази причина той бе назначил него и Хирате Накацукаса за настойници на своя син след като умре. Но понеже Нобунага се показа като разглезен и непослушен, Хаяши се бе отказал да се занимава с него. И така, той заговорничеше за неговото сваляне с по-малкия брат на Нобунага, Нобуюки и с майка му, които бяха в крепостта Саемори.

— Господарят Нобунага сигурно не знае за предателството на Хаяши — чу Токичиро неведнъж да си шепнат разтревожените служители. — Ако знаеше, не би го направил управител на Нагоя.

Самият Токичиро обаче нямаше грижи за своя господар. Питаше се само как точно ще се справи повелителят му с този въпрос. Изглежда, единствените двама с щастливи лица в Кийосу бяха Нобунага и един от неговите млади носачи на сандали.

Част от висшите служители на Нобунага, включително Хаяши Садо, по-младият му брат Мимасака и Шибата Кацуие, продължаваха да виждат господаря като непоправим глупак.

— Ще призная, че начинът, по който господарят Нобунага уреди първата си среща със своя тъст, бе по-различен от обичайното му безсмислено поведение. Но това е, на което казват глупашки късмет. И по време на официалния им разговор той се държа толкова нагло и безсрамно, че дори тъстът бе ужасен. Както гласи поговорката: „За глупостта лек няма“. А за неговите по-скорошни постъпки, както и да ги погледнете, няма никакво извинение.

За себе си Шибата Кацуие и останалите бяха убедени, че няма надежда за бъдещето и техните възгледи постепенно станаха общоизвестни. Щом Хаяши Садо стана управител на Нагоя, Шибата Кацуие често започна да го посещава и крепостта скоро се превърна в гнездо на изменнически заговор.

— Дъждът е приятен, нали?

— Да, намирам, че допълва удоволствието от чая.

Садо и Кацуие седяха един срещу друг в малкия чаен павилион, скрит зад една горичка в двора на крепостта. Дъждовният сезон бе отминал, но дъждът все още валеше от заоблаченото небе и зелените сливи падаха с тупкане по земята.

— Утре сигурно времето ще се проясни — каза сам на себе си братът на Садо, Мимасака, скрит под клоните на сливовите дървета. Беше излязъл навън да запали градинския фенер. След като направи това, се спря за малко и се огледа. Накрая, щом се върна в павилиона, на нисък глас каза:

— Нищо необичайно навън. Наоколо няма никой, тъй че свободно можем да разговаряме.

Кацуие кимна.

— Е, да се заемем с работата. Вчера тайно отидох до крепостта Саемори. Приет бях от майката на господаря Нобунага и от господаря Нобуюки и обсъдих с тях нашите планове. Сега вие решавате.

— Какво каза майка му?

— И тя е на същото мнение и не направи никакви възражения. При всички случаи предпочита Нобуюки пред Нобунага.

— Добре. А Нобуюки?

— Каза, че ако Хаяши Садо и Шибата Кацуие въстанат против Нобунага, естествено ще е заради доброто на рода да се присъедини към тях.

— Предполагам, че си ги убедил.

— Е, майка му е включена, а Нобуюки е със слаба воля. Ако не ги бях подканвал, нямаше да посмеят да се присъединят към нас.

— Стига и те да са съгласни на това, имаме множество оправдания за свалянето на Нобунага. Не сме единствените служители, които се тревожат от неговата глупост и са загрижени за доброто на рода.

— Бойният ни повик ще е „За Овари и още сто години за рода Ода!“, но какво да правим с военните приготовления?

— Сега имаме добра възможност. Мога бързо да се придвижа от Нагоя. Когато удари бойният барабан, ще бъда готов.

— Добре. Ами тогава… — Кацуие се наведе затворнически напред.

В този миг нещо падна шумно на земята в градината. Бяха просто няколко неузрели сливи. Дъждът беше поспрял, но носени от напорите на вятъра водни капки още удряха по стрехите. Подобна на куче, една човешка фигура се измъкна от празното пространство под пода. Сливите преди малко не бяха паднали от само себе си — обгърнатият в черно мъж, който преди малко подаде глава изпод постройката, ги бе хвърлил. Щом всички погледи в стаята се извърнаха, мъжът се възползва от разсейването и се изгуби сред вятъра и мъглата.

Нинджите бяха очите и ушите на господаря на крепостта. Всеки, който властва над крепост, живее сред нейните стени и е постоянно заобиколен от служители, трябваше да разчита на шпиони. Нобунага бе наел майстор на изкуството на нинджа. Дори и най-близките му служители обаче не знаеха кой е този човек.

Нобунага имаше трима носачи на сандалите — Матасуке, Ганмаку и Токичиро. Макар да бяха слуги, те обитаваха отделни жилища и се редуваха да стоят на пост близо до градината.

— Какво има, Ганмаку?

Токичиро и Ганмаку бяха близки приятели. Ганмаку лежеше под тънкия юрган и спеше. Нищо не обичаше повече от съня и при първа възможност потъваше в него.

— Коремът ме боли — се обади Ганмаку изпод юргана.

Токичиро дръпна края на завивката.

— Лъжеш. Ставай. Тъкмо се върнах от града и на път за насам донесох нещо вкусно.

— Какво? — Ганмаку подаде глава навън, но, като разбра, че е бил измамен, отново се скри под юргана.

— Глупак! Я не дразни болния човек. Махай се. Пречиш ми.

— Моля те, стани. Матасуке не е тук и има нещо, за което искам да те питам.

Ганмаку с неохота излезе изпод постелката:

— Тъкмо когато човек е заспал…

Като проклинаше, той стана и отиде да си изплакне устата с вода от един извор в градината. Токичиро го последва навън.

Къщичката бе сенчеста и скрита в най-вътрешната част на крепостния двор. Гледката отгоре към целия град под крепостта караше сърцето да се чувствува по-широко.

— Какво има? Какво искаш да ме питаш?

— Нещо за снощи.

— Снощи ли?

— Може да се преструваш, че не разбираш, но аз знам. Мисля, че си ходил до Нагоя.

— О, така значи?

— Ходил си, мисля, да подслушваш в крепостта и си чул таен разговор между управителя и Шибата Кацуие.

— Ш-ш-ш, Маймунке! Внимавай какво приказваш!

— Добре, кажи ми тогава истината. Не се бой от приятеля си. От дълго време я знам, но не казвам нищо и те наблюдавам. Ти си нинджа на господаря Нобунага, нали?

— Не мога да се меря с твоята наблюдателност, Токичиро! Как откри?

— Ами ние живеем на едно и също място, нали така? И за мен Нобунага е много важен като господар. Макар да си мълчат за това, хора като мен се тревожат за него.

— Това ли бе, което искаше да ме питаш?

— Кълна се в боговете, Ганмаку, че няма да проговоря пред никого другиго.

Ганмаку впери поглед в Токичиро.

— Добре, ще ти кажа. Но сега е ден и може да ни видят. Изчакай да дойде подходящо време.

По-късно Ганмаку му разказа какво става в рода. Сега, когато разбираше и съчувстваше на положението на господаря Нобунага, Токичиро можеше още по-добре да му служи. Нямаше и най-малки съмнения относно бъдещето на своя млад и самотен господар, заобиколен от заговорничещи служители като тези в Нагоя Служителите на Нобухиде се канеха да изоставят Нобунага и само Токичиро, който от кратко време бе с него, му имаше вяра.

„Чудя се как господарят ми ще се измъкне от това положение“, си помисли Токичиро. Все още само слуга, той можеше единствено с благоговение да гледа отдалеч.

Наближаваше краят на месеца. Нобунага, който обикновено излизаше само с малко на брой служители, неочаквано поиска кон, възседна го и излезе от крепостта. От Кийосу до Морияма имаше около три часа път пеша и той обикновено яздеше в галоп дотам и се връщаше преди закуска. Днес обаче Нобунага обърна на кръстопътя коня си на изток и тръгна встрани от Морияма.

— Господарю!

— Къде ли отива сега?

Изненадани и объркани, петима-шестимата му придружители се понесоха след него. Пехотинците и носачите на сандали, разбира се, останаха назад и се завлачиха по пътя. Само двама от слугите, Токичиро и Ганмаку, макар и да изоставаха, продължиха да бягат отчаяно, решени да не изпускат от очи коня на господаря си.

— За бога! Нещо лошо има да се случи! — възкликна Токичиро.

Спогледаха се, без да забравят, че трябва да пазят пълно мълчание. Нобунага яздеше право към крепостта Нагоя — както бе казал Ганмаку на Токичиро, това беше средището на заговора за замяната на Нобунага с неговия по-малък брат!

Нобунага, както винаги непредвидим, пришпори коня си към изпълненото със заплахи място, където никой не знаеше какво може да се случи. Нямаше по-опасен начин на действие и Ганмаку и Токичиро се страхуваха, че нещо може да се случи на господаря им.

Най-изненадани от неочакваното посещение обаче бяха управителят на крепостта Нагоя, Хаяши Садо и неговият по-малък брат. Един изпаднал в паника служител връхлетя в стаята в сърцето на твърдината.

— Господарю! Господарю! Елате бързо! Господарят Нобунага е тук!

— Какво? За какво говориш?

Като не знаеше дали да вярва на своите собствени уши, той не направи и едно движение, за да стане от мястото си. Просто не е възможно.

— Дойде тук с не повече от четири-пет придружители. Изведнъж влязоха на коне през главната порта. Смееше се шумно на нещо заедно със слугите си.

— Истина ли е това?

— Кълна се! Да!

— Господаря! Нобунага тук? Какво ли значи това?

Без да има защо, Садо почваше да губи самообладание. Цветът изчезна от лицето му.

— Какво мислиш, че иска той, Мимасака?

— Каквото и да е, по-добре да идем да го посрещнем.

— Да. Да бързаме.

Докато тичаха по главния коридор, вече можеха да чуят идващите от входа твърди крачки на Нобунага. Братята отстъпиха встрани и се хвърлиха на пода.

— А! Садо и Мимасака. Добре ли сте и двамата? Мислех да пояздя до Морияма, но реших да дойда в Нагоя, за да пийна чай. Цялото това кланяне и прегъване на коленете е прекалено сериозно. Да забравим официалностите. Бързо, донесете ми малко чай.

С тези думи той мина покрай тях и седна на издигнатата площадка в главната зала на крепостта, която толкова добре познаваше. После се обърна към служителите, които тичаха подире му и се опитваха да си поемат дъх.

— Горещо е, а? Наистина горещо — и почна да си вее през отворената яка.

Донесоха чая, после сладки и накрая възглавниците — всичко не по реда си, понеже неочакваното посещение бе хвърлило хората в такова объркване. Като не можеха да не забележат объркването сред слугините и служителите, братята набързо се представиха, направиха своите поклони и оставиха господаря си сам.

— Пладне е. Трябва да е огладнял от ездата. Сигурно скоро ще поиска обяд. Иди в кухнята и им кажи да приготвят нещо за ядене.

Докато Садо даваше нареждания, Мимасака го дръпна за ръкава и прошепна:

— Кацуие иска да се види с тебе.

Хаяши кимна и отвърна тихо:

— Идвам скоро. Ти върви.

Шибата Кацуие бе пристигнал в крепостта Нагоя по-рано същия ден. Канеше се да си ходи след едно тайно събрание, но объркването, причинено от внезапното идване на Нобунага, правеше заминаването му неудобно. Хванат като в капан, той се бе промъкнал разтреперан в една тайна стаичка. Двамата мъже се присъединиха към него там и облекчено въздъхнаха.

— Неочаквана работа! Каква изненада! — обади се Садо.

— Типично за него — отвърна Мимасака. — Опиташ ли се да следваш правилата му, може да се побъркаш. Никога не знаеш какво може да направи в следващата минута! Няма нищо по-лошо от прищевките на глупавия човек!

Шибата Кацуие хвърли поглед към стаята, в която седеше Нобунага и каза:

— Може би затова надви на онази стара лисица Сайто Досан.

— Може би затова — повтори Садо.

— Садо — лицето на Мимасака имаше мрачно изражение. Огледа се, сниши глас и каза: — Няма ли да е най-добре да го направим сега?

— Какво искаш да кажеш?

— Дошъл е само с пет или шест придружители, така че не е ли това, на което казват сгоден случай, изпратен свише?

— Да го убием ли?

— Точно така. Докато се храни, пропускаме скришом няколко добри бойци и когато аз изляза да му поднеса някое ястие, давам знак и го убиваме.

— А ако не успеем? — попита Садо.

— Че как бихме могли? Ще разположим хора в градината и по коридорите. Може да дадем няколко жертви, но ако го нападнем с цялата си сила…

— Ти какво мислиш, Садо? — попита предпазливо Мимасака.

Под втренчените погледи на Кацуие и Мимасака, Хаяши Садо сведе очи право надолу.

— Е, може би това е сгодният случай, който чакахме.

— Съгласни ли сме всички?

Тримата мъже се спогледаха и се наканиха да се изправят. Точно в този миг чуха по коридора шум от енергични стъпки и лакираната врата се плъзна настрани.

— О, вие сте тук! Хаяши! Мимасака! Изпих чая и изядох сладките. Сега се връщам обратно в Кийосу!

Тримата мъже се свлякоха на земята и сякаш се смалиха. Изведнъж Нобунага забеляза Шибата Кацуие.

— Хей! Това Кацуие ли е? — попита Нобунага усмихнат над простряното на земята тяло на Кацуие. — Когато пристигах, видях един кон точно като този, който ти яздиш. Значи все пак е бил твоят?

— Да… по случайност се отбих насам, ала както виждате, съм във всекидневно облекло. Затова си помислих, че ще е невъзпитано да се появявам пред вас, господарю, и останах тук.

— Много добре, това е много смешно. Я ме виж. Виж колко съм одърпан.

— Моля ви, простете ми, господарю.

Нобунага леко погъделичка врата на Кацуие с лакираното си ветрило.

— Превземка е да се занимаваме в отношенията между господар и служител с външността или да робувате на етикета! Официалността е за придворните в столицата. За рода Ода е достатъчно добро, че са местни самураи.

— Да, господарю.

— Какво има, Кацуие? Трепериш.

— Става ми още по-зле от мисълта, че може да съм ви обидил, господарю.

— Ха-ха-ха-ха! Прощавам ти. Стани. Не, чакай, чакай. Връзките на кожените ми чорапи са се развързали. Докато си долу, Кацуие, ще ми ги завържеш ли?

— Разбира се, господарю.

— Садо.

— Господарю?

— Обезпокоих ви, нали?

— Разбира се, че не, господарю.

— Не само аз мога да се отбия ненадейно, а също и гости от друга област. Бъдете нащрек, вие сте отговорни за тази крепост.

— Винаги съм на поста си, от сутрин до вечер.

— Много добре. Радвам се, че имам такива верни служители. Но не става въпрос само за мен самия. Ако допуснете грешка, тези мъже тук също ще си изгубят главите. Свърши ли, Кацуие?

— Завързах ги, господарю.

— Благодаря ти.

Нобунага се отдалечи от все още проснатите на земята трима мъже, мина по обиколен път от средния коридор до входа и си тръгна. Зашеметени за миг, Кацуие, Садо и Мимасака се спогледаха в бледите лица. Щом се съвзеха обаче, стремително се спуснаха подир Нобунага и на входа отново се проснаха по очи. Ала той вече се бе изгубил от поглед. Само шумът на чаткащи копита се чуваше от склона, водещ към главната порта. Служителите, които винаги изоставаха, сега се държаха близо до Нобунага и се стремяха да не го изпуснат отново от поглед. От слугите обаче само Ганмаку и Токичиро вървяха отзад, макар да не можеха да поддържат същия ход като конниците.

— Ганмаку?

— Да?

— Минало е добре, нали?

— Да.

Забързаха се след него, щастливи при вида на фигурата на своя господар, когото следваха. Ако нещо се случеше, се бяха разбрали с помощта на димни сигнали от кулата да пратят вест в крепостта Кийосу и ако се наложи, да убият местните стражи.

Крепостта Надзука бе жизненоважна за отбраната на Нобунага и беше в ръцете на неговия роднина Сакума Дайгаку. Един късен есенен ден, още преди зори, мъжете в крепостта бяха събудени от неочакваното пристигане на войници. Скочиха на крака. Да не би да е враг? Не, бяха от техните.

Един от съгледвачите се провикна в мъглата от наблюдателната кула:

— Хората от Нагоя са се разбунтували! Шибата Кацуие има хиляда мъже, а Хаяши Мимасака — над седемстотин!

Надзука бе неспособна на самостоятелни действия. Конници потеглиха сред мъглата да отнесат вестта в Кийосу. Нобунага все още спеше. Щом научи новината обаче, бързо облече доспехите, сграбчи едно копие и без нито един придружител се завтече навън. И в този момент Нобунага бе изпреварен само от един обикновен войник, който чакаше с кон пред портата Карабаши.

— Конят ви, господарю — рече той и подаде юздите на Нобунага.

Лицето на Нобунага доби необичайно изражение, сякаш от изненада, че някой се е оказал по-бърз от него.

— Кой си? — попита той.

Войникът свали шлема си и се накани да коленичи. Нобунага вече бе на седлото.

— Не е необходимо. Кой си?

— Вашият носач на сандалите, Токичиро.

— Маймунката ли?

Нобунага отново се изненада.

Защо носачът на сандалите, чиито задължения са в градината, е първият, който се появява преди битката? Снаряжението му бе просто, но имаше броня за гърдите, наколенници и шлем. Нобунага наистина се зарадва на бойната готовност на Токичиро.

— Готов ли си да се биеш?

— Само една дума и ще ви последвам, господарю.

— Много добре! Идвай с мен!

Нобунага и Токичиро бяха изминали двеста-триста разкрача в изтъняващата утринна мъгла, когато чуха гръмкия шум от петдесетина конници, следвани от четири-петстотин пешаци. Мъглата почерня от тях. Мъжете в Надзука се бяха сражавали отчаяно. Нобунага, един-единствен конник, се вряза в противниковите редици.

— Кой смее да вдигне ръка срещу мен? Садо, Мимасака, Кацуие, тук съм! Колко души имате? За какво се вдигнахте против мен? Елате да се сражаваме в двубой!

Гърмежът на яростния му глас пресече бойните викове на бунтовниците.

— Изменници! Дошъл съм да ви накажа! Да бягаш също е измяна!

Мимасака бе толкова изплашен, че побягна. Гласът на Нобунага се носеше подире му като гръмотевица. Дори и за тези мъже, на които Мимасака разчиташе, Нобунага бе естественият повелител. Когато се появи лично сред тях и им заговори, те нямаха сила да обърнат копия срещу него.

— Почакай! Изменник!

Нобунага настигна бягащия Мимасака и го наниза на копието си.

После изтръска кръвта от острието, обърна се към хората на убития и обяви пред тях:

— Макар и да вдигна ръка срещу господаря си, този никога няма да стане управител на област. Наместо да бъдете оръдие на изменници и да оставите на децата на вашите деца покрито с позор име, поискайте прошка сега! Разкайте се!

Когато научи, че левият фланг на бунтовническите сили се е предал и Мимасака е мъртъв, Кацуие потърси убежище при майката и брата на Нобунага в крепостта Саемори.

Майката заплака и затрепери, щом чу за поражението на войската им, а Нобуюки усети тръпки.

— Най-добре ще е, ако се откажа от света — им каза Кацуие, разгроменият предводител на бунтовническите сили.

Обръсна главата си, свали доспехите и облече одеждите на будистки свещеник. На следващия ден, придружен от Хаяши Садо, Нобуюки и майка му, се отправи към Кийосу да моли прошка за своите престъпления.

Извиненията на майката на Нобунага се оказаха особено убедителни. Предварително подготвена от Садо и Кацуие, тя замоли сина си да пощади тримата мъже. Противно на техните очаквания, Нобунага не бе сърдит.

— Прощавам им — каза само той на майка си и като се обърна към Кацуие, чийто гръб се бе облял с пот, продължи: — Защо си си обръснал главата, свещенико? Що за объркан нещастник си ти! — Усмихна се неестествено и след това остро заговори на Хаяши Садо: — И ти също. Това не подхожда на мъж на твоята възраст. След като Хирате Накацукаса умря, се уповавах на тебе като на моя дясна ръка. Съжалявам, че станах причина за смъртта на Накацукаса. — Очите на Нобунага се просълзиха и за миг той млъкна: — Не, не. Тъкмо заради моето недостойно държание Накацукаса посегна на живота си и вие станахте изменници. Отсега насетне ще обмислям по-издълбоко нещата. А вие ще ми служите и напълно ще ми отдадете сърцата си. Иначе няма никакъв смисъл да бъдеш воин. Един господар ли трябва да следва самураят или да бъде безпризорен ронин?

Очите на Хаяши Садо се отвориха. Той видя какъв е всъщност Нобунага и най-сетне прозря голямата му природна надареност. Твърдо се зарече да му бъде верен и си тръгна, без да вдигне поглед от земята.

Изглежда обаче собственият брат на господаря не разбираше това. Нобуюки имаше твърде ниско мнение за великодушието на Нобунага и си помисли: „Моят буен по-голям брат не може да ми стори нищо, понеже тук е майка ни.“

Заслепен и закрилян от обичта на майка си, Нобуюки продължи да заговорничи. Нобунага със съжаление ставаше свидетел на всичко и си мислеше: „Най-добре ще е да не обръщам внимание на това, какво прави Нобуюки“. Заради него обаче много от служителите могат да се разбунтуват и да престъпят своя дълг на самураи. Макар да му е брат, заради благото на рода той трябва да умре. Намери повод, задържа Нобуюки и се отърва от него.

Никой вече не смяташе Нобунага за глупав. Напротив, всички се свиваха от страх пред ума и остротата на неговия поглед.

— Лекарството подейства малко повече от нужното — отбелязваше понякога Нобунага с дяволита усмивка.

Той обаче се бе подготвил вече. Още от по-рано не възнамеряваше да се прави на глупав, за да заблуждава служителите и роднините си. Със смъртта на баща му защитата на областта от заобиколилите я отвсякъде врагове бе станала негова отговорност. Дори понякога да се стигаше дотам да го взимат за глупак, беше надянал своята маска, за да се чувства по-сигурен. Преструваше се пред роднините и служителите си, за да заблуждава враговете и техните многобройни шпиони. През цялото време обаче Нобунага изучаваше човешката природа и всички тайни пътища на обществения живот. Понеже беше все още млад, ако се бе проявил като способен владетел, враговете му щяха да вземат предпазни мерки.

Началникът на прислугата Фуджии Матаемон влезе тичешком и извика Токичиро, който си почиваше в малката къща:

— Маймунке, ела бързо!

— Какво има?

— Викат те!

— Хъ?

— Господарят внезапно попита за теб и ми нареди да те извикам. Да не си направил нещо лошо?

— Нищо.

— Е, както и да е, идвай бързо — го подкани Фуджии и се затича в неочаквана посока.

Докато оглеждаше днес складовете, кухните и килерите за дърва и дървени въглища, нещо накара Нобунага да се замисли.

— Доведох ви го.

Щом господарят премина покрай тях, Фуджии се просна по очи. Нобунага застана на място.

— А, доведе ли го?

Погледът му се спря на фигурата на чакащия отзад Токичиро.

— Ела насам, Маймунке.

— Господарю?

— От днес те назначавам в кухните.

— Много ви благодаря, господарю.

— Кухните не са място, където човек може да се прояви с копие в ръка, но са особено важна част от отбраната ни, също колкото самото бойно поле. Знам, че няма нужда да ти го казвам, но работи старателно.

Рангът и възнаграждението на Токичиро се увеличаваха изключително много. Като служител в кухнята той вече не беше слуга. Да бъдеш прехвърлен в кухнята обаче се смяташе тогава срамно за един самурай и хората го считаха за лош късмет: „Накрая го забутаха в кухните.“ Кухненската служба бе презирана от бойците като един вид заточение за хора с ниски способности. Дори и останалата домашна прислуга и слугите на самураите гледаха с пренебрежение на едно назначение в кухнята и за по-младите самураи това бе място, откъдето надали имаш изгледи или възможност да се издигнеш. Матаемон съчувстваше на Токичиро и го утешаваше.

— Прехвърлиха те на доста маловажна служба, Маймунке и мога да предположа, че не си доволен. След като обаче възнаграждението ти е нараснало, не би ли трябвало вместо това да смяташ, че си понапреднал малко в обществото? Като носач на сандалите понякога работиш пред коня на господаря и има известна надежда да се издигнеш. От друга страна може да потрябва да се разделиш с живота си. Ако си в кухните, няма нужда да се тревожиш за това. Може да продадеш кравата и да си запазиш млякото.

Токичиро кимаше и отвръщаше:

— Да, да.

Вътрешно обаче не беше ни най-малко разочарован. Напротив, много бе доволен, че е получил от Нобунага повишение, на което не се беше и надявал. Щом започна работа в кухнята, първото, което го порази, бяха тъмнината, влагата и мръсотията, скромните хорица, които приготвяха храната и дори по обяд не виждаха слънцето и старият главен готвач, който от години работеше без почивка сред миризмата на бульон от водорасли.

„Това няма да го бъде“, си каза мрачно Токичиро. Не можеше да понася да стои на потискащи места. „Ами ако в онази там стена пробием голям прозорец, за да влизат въздух и светлина?“, помисли си той. Но в кухнята за всичко си имаше определен ред и тъй като мъжът, който отговаряше за това, беше от старото поколение, всяко едно нещо се превръщаше във въпрос. Токичиро без много шум проверяваше колко от сушената риба се е развалила и преглеждаше ежедневно докарваните от търговците продукти. След като той пое грижите за това, доставчиците, които запазиха положението си в крепостта, скоро бяха много по-доволни.

— Някак си, когато не ми викат през цялото време, не мога да не докарвам по-добра стока и да не свалям цената — заяви един от търговците.

— Та вие можете да засрамите търговеца, господине Киношита! Знаете текущите цени на сушения зеленчук, сушената риба и зърното! А имате и набито око за стоката. Радва ни, че така умеете да взимате стоката толкова евтино — каза друг.

Токичиро се засмя и отвърна:

— Глупости, аз не съм търговец, значи какво може да умея и да не умея? Това за мен не е въпрос да спечеля нещо. Просто стоката, която доставяте, отива за храна на хората на моя господар. Животът зависи от това, с което се храним. До каква степен тогава оцеляването на тази крепост зависи от храната, която се приготвя в кухнята? Цел на нашата служба е да дадем най-доброто, което можем.

От време на време черпеше своите доставчици с чай и когато се отпуснеха, в хода на разговора им обясняваше това-онова.

— Вие сте търговци и затова всеки път, когато доставяте товар стока в крепостта, веднага мислите за това каква печалба ще направите. И макар вероятно да не изгубите от това всичко, какво мислите ще стане, ако нашата крепост падне в ръцете на някоя вражеска област? Няма ли дългогодишни сметки да се стопят — главницата ведно с лихвата? А ако военачалник от друга област завладее крепостта, търговците, които ще дойдат с него, ще ви отнемат сделките. Ако си представите рода на господаря като корен, то като негови клони вие ще продължавате да благоденствате. Не трябва ли така да гледаме на печалбата? Значи, краткосрочната печалба, получена от доставките ви за крепостта, не е във ваш дългосрочен интерес.

Токичиро се отнасяше с внимание и към възрастния главен готвач. Дори когато нещата бяха съвсем ясни, питаше стареца какво смята. Слушаше го, макар и да е на противоположно мнение. Но сред другарите му по работа имаше и такива, които пръскаха зловредни слухове и искаха да се отърват от него.

— Така снове насам-натам.

— Пъха си носа навсякъде.

— Дребна маймуна, дето само ни създава работа.

Когато някой вдига вълни около себе си, непременно ще привлече вниманието на другите, затова Токичиро се отнасяше към такива клюки с безразличие. Планът му за преустройство на кухнята беше одобрен и от главния готвач, и от Нобунага. Нае един дърводелец да пробие отдушник в тавана и да изреже в стената голям прозорец. Отводнителните канали също бяха прокарани, както той намираше за по-добре. Сутрин и вечер слънцето ярко грееше в кухните на крепостта Кийосу, които от години бяха толкова тъмни, че дори по обяд храната се готвеше на светлина от свещ. Подухваше и освежителен ветрец.

Очакваше мърморенията:

— Храната лесно се разваля.

— Вдига се прах.

Токичиро не обръщаше внимание на тези оплаквания. После помещението стана чисто — ако някой видеше боклук, го изнасяше. След една година кухните се бяха превърнали в светло и проветрено място, с обстановка също толкова приветлива като нрава на Токичиро.

Тази зима Мураи Нагато, който дотогава надзираваше запасите с въглища и дърва, бе освободен от поста си и Токичиро бе назначен за негов приемник. Защо бе уволнен Нагато? И защо той самият бе издигнат да отговаря за въглищата и дървата? Когато получи назначението си от Нобунага, Токичиро размисли и върху двата тези въпроса. А-ха! Господарят Нобунага иска да спести повече от дърва и въглища. Да, такива бяха неговите миналогодишни заповеди, но начинът, по който икономисва Мураи Нагато изглежда не го задоволяваше.

Задълженията му го водеха из цялата обширна площ на крепостта, по всички места, където употребяват въглища и дърва — канцелариите, къщите за почивка, страничните стаи, вътре и навън, навсякъде, където през зимата наклаждаха огньове в големите изрязани в пода огнища. Особено в спалните на прислугата и в помещенията на младите самураи въглищата се трупаха накуп до жаравата и ясно свидетелстваха за ненужни разходи.

— Господин Киношита е! Господин Киношита е тук!

— Кой е този Киношита?

— Господин Киношита Токичиро, когото назначиха да отговаря за въглищата и дървата. Обикаля с намусен израз на лицето.

— А, онази маймуна ли?

— Направи нещо с пепелта.

Младите самураи бързешком покриха червената жар с пепел, сложиха всичко черно в кутията за въглища и добиха много самодоволен вид.

— А, тук ли сте?

Щом влезе, Токичиро с труд си проправи път през групата и си натопли ръцете на огнището.

— Недостойната ми особа получи нареждане да надзирава доставките на въглища и дърва. Ще ви бъда благодарен, ако ми помагате.

Младите самураи си заразменяха неспокойни погледи. Токичиро вдигна голямата желязна маша, която стоеше в огнището.

— Не е ли студено тази година, а? Да покривате така живите въглени… не може да се стоплите само като си греете пръстите. — Изрови няколко червени въглена. — Не трябва ли да сте по-щедри с въглищата? Разбирам, че досега имаше точно определено количество въглища, които да се потребяват ежедневно във всяка стая, но е голяма досада да пестиш от топлина. Моля ви, използвайте въглищата изцяло. Елате в склада и си вземете толкова, колкото ви трябват.

Отиде в помещенията на пехотинците и на самурайската прислуга и почна да окуражава хората, които доскоро се бяха стряскали от призивите да бъдат пестеливи, да употребяват повече въглища и дърва!

— Много е щедър на този си пост сега, нали? Може на господин Маймунка да му се е замаяла главата от внезапното повишение. Ако обаче го слушаме прекалено, може да си докараме такава кавга, каквато никога досега не сме чували.

Колкото и снизходителен да беше, служителите сами си слагаха граница.

Разходите за дърва и въглища в крепостта Кийосу за една година надхвърляха стойността на хиляда крини ориз. Ежегодно голямо количество дървета биваше изсичано и превръщано в пепел. За двете години служба на Мураи Нагато не бе спестено съвършено нищо. Обратно, разходът беше нараснал. И по-лошо от всичко, неговите призиви за пестеливост само потискаха и дразнеха служителите. Първото, което стори Токичиро, бе да освободи хората от това бреме. Отиде при Нобунага и направи следното предложение:

— През зимата по-младите самураи, пехотинците и прислугата прекарват дните си на закрито и само ядат, пият и говорят празни работи. Преди да почнем да пестим от въглища и дърва, смирено бих предложил Ваше Височество да вземе мерки за поправяне на тези лоши навици.

Нобунага бързо даде нареждания на своите старши служители. Те повикаха началника на прислугата и командира на пехотинците и обсъдиха задълженията на служителите в мирно време — поправяне на доспехи, четене, упражняване на дзен-медитация и инспекционни обиколки из областта. И после най-важното — усвояване на похвати за бой с огнестрелно оръжие и копие, строителни работи в крепостта, а за слугите, когато имат време — подковаване на коне. Причината? Да не им остава свободно време. За военачалника неговите служители-самураи бяха също толкова скъпи, колкото собствената челяд. Връзката между господаря и изцяло посветилите се нему служители бе така силна, както между кръвни родственици.

В деня на някоя битка тези бяха хората, които пред самия негов поглед ще отдадат живота си. Ако не му са скъпи или ако не усещат привързаност и благосклонност, няма да разполага с храбри войници, които да умират за него. Ето защо през мирно време за един господар бе твърде лесно да е прекалено щедър — с мисъл за деня на битката.

Нобунага строго наложи ежедневните задължения и не остави на служителите си никакво свободно време. Същевременно нареди прислужничките, които се грижеха за домакинството, да бъдат обучени и дори да се упражнят какво да правят, когато са затворени в крепост под обсада, така че установеният дневен ред не оставяше празно време от сутрин до вечер. Това, разбира се, се отнасяше и за самия него.

Когато видеше Токичиро, настроените му винаги се разведряваше.

— Как са нещата в последно време, Маймунке?

— Добре! Виждам последици от вашите нареждания, но все още има какво да направите.

— Още ли не е достатъчно?

— Има още много.

— Още нещо ли липсва?

— Редът в крепостта трябва тепърва да бъде въведен и сред гражданите.

— Хм. Разбирам.

Нобунага слушаше какво му говори Токичиро.

Служителите все правеха кисели лица и гледаха на това с недоволство. Малко бяха примерите за някой като Токичиро, който за кратък отрязък от време се бе издигнал от стаята на прислугата до положение да седи в присъствието на своя господар и още по-малко — случаите някой да отива при господаря и гласно да му представя собствени препоръки. Естествено, те се мръщеха, сякаш това е някакво безчинство. При все това до средата на зимата годишния разход на въглища и дърва, който някога бе надхвърлял хиляда крини, беше значително намален.

Тъй като сега служителите нямаха свободно време, те вече не безделничеха край огнището и не хабяха въглища. Дори когато имаха малко почивка, по причина, че мъжете постоянно движеха тела и упражняваха мускулите си, огънят естествено стана ненужен и дърва се използваха само за готвене. Горивото, което преди употребяваха за един месец, сега бе достатъчно да стигне за три.

Въпреки всичко Токичиро не беше убеден, че докрай е изпълнил задълженията си. Сделките за продажба на въглища и дърва за идущата година се сключваха през лятото. Начело на една група от доставчици на крепостта той потегли на ежегодния оглед, който дотогава беше проста формалност. Служителите, които отговаряха за него, никога не отиваха по-далеч от това да питат колко дъбови дървета от еди-кой си вид има на дадена планина и колко от друг някой вид — на съседната. Като използваше доставчиците за водачи, Токичиро съвестно си отбелязваше всичко, което вижда. Вярваше, че може да прецени състоянието на земеделските стопанства и на градовете, но сега по липса на опит не бе в състояние дори да даде предположение колко дърва ще могат да излязат от една планина. И трябваше да признае, че тънкостите при покупка на дървени въглища и дърва му убягват.

Като другите чиновници преди него, той мина обиколката за оглед, мърморейки:

— Хм, хм. Така ли? Ясно, ясно.

Според обичая денят завърши с покана за служителя на угощение в дома на местен големец. Много от времето мина в размяна на незначителни приказки.

— Благодаря, че дойдохте чак дотук.

— Няма много какво да предложим, но моля ви, чувствайте се като у дома си.

— Надяваме се да ни окажете услугата и в бъдеще да сте наши клиенти.

Един след друг те ласкаеха Токичиро. Естествено, сакето се поднасяше от привлекателни млади жени. Те бяха непрестанно до него, плакнеха му чашата, доливаха я и му предлагаха все нови изискани ястия. Стигаше само да каже какво иска и то се изпълняваше.

— Хубаво е това саке — каза той.

Беше в добро настроение — нямаше причина да не е. Благоуханията на прислужващите на масата момичета пленяваше сетивата му.

— Красиви са — каза. — Всички до една.

— Обича ли ваша чест жените? — попита малко на шега един от доставчиците.

— Обичам както жените, така и сакето — отвърна много сериозно Токичиро. — Всичко на този свят е хубаво. Ако не внимаваш, обаче, дори хубавите неща могат да се обърнат срещу тебе.

— Моля, чувствайте се свободен да се порадвате на сакето и също на младите цветя.

— Ще го направя. Между другото, изглежда се колебаете да говорим за работа, така че аз ще разчупя леда. Бихте ли ми показали книжата с описа на дърветата в планината, където бяхме днес?

Донесоха му го да го прегледа.

— А, много е подробен — отбеляза той. — И нали няма несъответствия в броя на дърветата?

— Съвършено никакви — увериха го.

— Тук пише, че в крепостта са били доставени осемстотин мерки. Може ли толкова много дървени въглища и дърва за горене да излязат от такава малка планина?

— Това е, понеже търсенето беше по-малко от предната година. Да, това е количеството от планината, която огледахме днес.

На следващата сутрин, когато търговците се появиха да поднесат почитанията си, им казаха, че Токичиро преди съмване е отишъл на планината. Поеха след него. Когато го настигнаха, даваше нареждания на група пехотинци и мести земеделци и горски селяни. Всеки човек имаше сноп въжета, отрязани на около метър дължина. Връзваха въже за всяко дърво. Като се знае, че са започнали с определен брой въжета, когато свършеха и си направеха сметка, можеше да определят общия брой дървета. Като сравни броя на дърветата с числата в описа, Токичиро почна да подозира, че последните са завишени с повече от една трета.

Той седна на един отрязан ствол и каза на един от хората си:

— Повикай доставчиците тук.

Търговците на гориво се проснаха по очи пред него. Сърцата им лудо биеха при мисълта какво има да се случи. Колкото и огледа на планината да се направят, броят на останалите неотсечени дървета не бе нещо, което един несведущ да определи лесно и всъщност отговарящите за доставките винаги бяха приемали на доверие отбелязаното в описа количество — така да се каже, бяха го поглъщали наведнъж. Сега продавачите имаха пред себе си чиновник, който нямаше да се остави да бъде заблуждаван.

— Няма ли голямо несъответствие между броя в този опис и действителния брой на дърветата?

Отговориха положително, но с колебание и изпълнени с лоши предчувствия.

— Какво значи това „да“? Коя е причината за това? Забравяте за многото години, през които сте се ползвали с покровителството на Негово Височество. Не сте ли сега неблагодарни, лъжливи и нагли и не се ли интересувате само как да направите печалба? Изглежда сте дали на лъжите си писмен вид и сте проявили алчност.

— Това не е ли малко силно казано, ваша чест?

— Числата се различават. Питам ви защо. Като се съди по написаното, само шейсет-седемдесет крини от сто поръчани, значи само шест-седемстотин от хиляда, действително се доставят в складовете.

— Не, ами, добре, как го смятате…

— Тишина! Няма извинение за това хора, които доставят гориво от тези планини, година след година да се занимават с измама на едро от такъв род. Ако съм прав, носите вина за заблуда на чиновник и ограбване на областната хазна.

— Ние… ние просто не знаем какво да кажем.

— Може да бъдете осъдени за това, което сте направили и всичкото ви имущество да бъде иззето. Обаче и предишните чиновници също са виновни в небрежност. Само за този път ще оставя да ви се размине… но при следното условие — трябва вярно да заявите броя на дърветата. Цифрите, които ми предоставяте написани, е най-добре да съответстват на действителното. Ясно ли е?

— Да, Ваше Превъзходителство.

— Има и друго едно условие.

— Ваше Превъзходителство?

— Една стара поговорка казва: „Отсечеш ли едно дърво, трябва да засадиш десет“. Според това, което видях в тези планини от вчера насам, всяка година се изсичат дървета, а не се засаждат всъщност никакви. Ако продължава така, ще има наводнения и оризищата и останалите ниви в подножието на планините ще бъдат опустошени. Областта ще бъде отслабена, а когато областта е в упадък, вие ще сте тези, които ще пострадат. Ако искате истински да спечелите, ако се надявате на същинско богатство за вашите семейства и желаете щастие за наследниците си, не трябва ли първо да направите своята област силна?

— Да — съгласиха се те.

— Като глоба и наказание за алчността ви, от сега нататък всеки път, когато отсечете по хиляда дървета, трябва безотказно да засаждате пет хиляди фиданки. Това е най-строга заповед: Съгласни ли сте?

— Много сме ви благодарни. Ако можете да ни простите при тези условия, фиданките ще бъдат засадени.

— Тогава предполагам, че би трябвало да увелича заплащането за доставките с пет процента.

По-късно същия ден съобщи на земеделците, които му бяха помагали, че е дал нареждане за засаждането на нови гори. Колко ще им плащат за засаждането на сто фиданки все още не е решено, но, добави той, най-вероятно е разходите да се поемат от крепостта. С това завърши и каза:

— Добре, а сега да се връщаме.

Окуражени от отношението на Токичиро, доставчиците почувстваха облекчение. Докато слизаха от планината, те си шепнеха помежду си:

— Каква страшна изненада! С този тук наблизо не може и за миг да не си нащрек.

— Умен е.

— Няма да получаваме парите наготово като преди, но няма и да загубим. Ще си го наваксаме, бавно, но сигурно.

Щом се върнаха в подножието, доставчиците веднага станаха нетърпеливи да си вървят, но Токичиро искаше да им се отплати за снощните развлечения.

— Свършихме си работата. Бъдете с мен тази вечер, отпуснете се и се забавлявайте добре — настоя той.

Покани ги на угощение в една местна странноприемница и сам весело си пийна.

Токичиро бе щастлив. Съвсем сам, но щастлив.

— Маймунке! — каза Нобунага (той все още го наричаше така понякога). — Откакто те сложих да отговаряш за кухнята, винаги си бил много спестовен там. Да забутам човек като теб на такова място е разхитително. Повишавам те в конюшните.

С новото назначение дойде и възнаграждение от тридесет кан, както и една къща в този квартал на града под крепостта, който бе запазен за самураи. Това поредно благоволение докара на лицето на Токичиро постоянна усмивка. Почти първото, което направи, бе да посети предишния си другар в работата Ганмаку.

— Свободен ли си? — попита го той.

— Защо?

— Искам да идем в града да те почерпя малко саке.

— Ами, не знам.

— Какво има?

— Ти сега си чиновник в кухнята. Аз още не съм нищо повече от носач на сандалите. Не искаш да те виждат, че пием заедно.

— Я не гледай така криво на нещата. Ако си мислех така, никога нямаше да дойда да те поканя. Да отговарям за кухнята бе над моето положение, но истината е, че сега съм пратен в конюшните с възнаграждение от трийсет кан.

— Хубаво!

— Дойдох тук, понеже, макар да си само носач на сандалите, ти си верен и предан слуга на Негово Височество. Искам да споделиш тази радост с мен.

— Това е със сигурност повод за поздравления. Но ти, Токичиро, си по-искрен от мене.

— А?

— Открит си към мен и не криеш нещо, докато аз доста неща съм премълчавал пред теб. Да ти кажа истината, понякога изпълнявам специални нареждания, като онзи път, за който знаеш. За това получавам големи възнаграждения направо от ръката на Негово Височество. Тайно изпращам парите у дома.

— Имаш семейство ли?

— Ако идеш в Цугемура в Оми, ще видиш, че имам семейство и двайсетина души прислуга.

— А, така ли?

— Така че за мен не е достойно да бъда черпен от теб. Както и да е, ако и двамата се издигнем в обществото, единият и другият едновременно, и двамата ще се черпим и ще бъдем черпени.

— Не знаех.

— Съдбата ни очаква някъде в бъдещето — така си мисля аз.

— Прав си, съдбата ни е още пред нас.

— Да се уповаваме на бъдещето.

Токичиро се почувства дори по-щастлив. Светът е хубав. Нищо пред погледа му не бе покрито със сянка или тъмнина.

Радваше се при мисълта, че новото му положение е свързано с някакви си тридесет кан, но тази скромна сума е знак на признание за двете му години като чиновник. Годишният разход на гориво бе намален повече от наполовина, но не само наградата го караше да се чувства добре. Бяха го похвалили:

— Добра работа свърши. Човек като тебе не трябва да се пилее на такова място.

Да му говори така някой като Нобунага бе радост, която нямаше да забрави никога. Неговият господар беше военачалник и знаеше как да говори на хората си. Въодушевлението на Токичиро, изпълнен с възхищение пред него, бе почти непоносимо силно. Някой друг можеше по погрешка да го вземе за чалнат, когато, усмихнат сам на себе си, с показващи се от време на време по лицето му трапчинки, напусна крепостта и заобикаля Кийосу. Докато вървеше през града, бе в добро настроение.

В деня, в който бе преместен, получи пет дена отпуск. Трябваше да се погрижи за покъщнина, да си намери икономка и може би слуга, макар да предполагаше, че къщата, която е получил, е на някоя задна улица, има разнебитена порта, по-скоро жив плет, отколкото същинска ограда и не повече от пет стаи. За първи път ставаше стопанин на дом. Свърна, за да отиде да я погледне. Махалата се обитаваше единствено от хора, които работят в конюшните. Намери дома на началника на групата и отиде да му поднесе почитанията си. Човекът беше излязъл, така че разговаря със съпругата му.

— Не сте ли женен още? — попита го тя.

Призна, че не е.

— Ами, това е малко неудобство за вас. Тук имам слуги и излишна мебел. Защо не вземете, каквото ви трябва?

„Любезна е“, си помисли Токичиро, когато излизаше от портата с думите, че сигурно по един или друг повод изцяло ще разчита на нея. Самата тя излезе навън и извика двама от прислужниците си.

— Това е господин Киношита Токичиро, който съвсем наскоро е получил служба в конюшните. Не след дълго ще се мести да живее в празната къща с адамовите дървета. Разведете го наоколо и когато имате малко време, почистете мястото.

Воден от слугите, Токичиро отиде да види своето официално жилище. Беше по-голямо, отколкото си го бе представял.

— Ами че това е чудесна къща — промълви той, застанал пред портата.

Щом разпита, откри, че предишният обитател бил някакъв мъж на име Комори Шикибу. Изглежда бе минало време оттогава и къщата беше доста занемарена, но в неговите очи тя бе направо голям имот.

— Тези адамови дървета са на такова видно място, понеже от времето на прадедите ни това е бил родовият знак на Киношита — каза Хийоши на слугата.

Не бе сигурен дали това е истина, но му звучеше добре. Струваше му се, че е виждал такъв знак върху стария сандък за доспехи на баща си или върху ножницата му.

Сега беше в такова настроение, че се отнасяше открито с хората около себе си и ако нямаше нещо от изключителна важност, което да изисква хладнокръвие, се оставяше на въодушевлението и на своята склонност към приказливост. И все пак, след като думите излезеха от устата му, се смъмряше сам, че не е бил по-благоразумен — не защото тези думи бяха следствие на зла воля или страх, а понеже сам той не придаваше на дадения въпрос никакво значение. Освен това мислеше, че това ще даде храна за упреци, че Маймунката бил самохвалко. Можеше да признае сам пред себе си: „Истина е — малко самохвалко съм.“ Въпреки това тесногръдите и придирчиви хора, които бяха добили заради приказливостта му погрешна представа или предразсъдъци по негов адрес, никога нямаше да бъдат на негова страна в течение на бляскавото му издигане.

Видяха го по-късно в оживената централна част на Кийосу, където си купуваше мебели. След това забеляза в един магазин за стари дрехи наметка, предназначена за носене над бронята, която бе украсена с изображение на бяло адамово дърво. Токичиро веднага влезе вътре да попита за цената. Беше евтина. Бързо плати и също така бързо я изпробва. Беше му малко голяма, но въпреки това не му стоеше зле и когато продължи по пътя си, остана с нея. Синият памучен плат бе тънък и при вървенето се вееше на вятъра. Само на яката бе защита някаква скъпа на вид материя, навярно брокат. Запита се кой ли я е носил преди и е наредил да нарисуват с бяло на гърба на дрехата знака на адамовото дърво.

„Как бих искал да покажа това на майка си“, помисли си той с радост.

Точно тук, в богатата част на града, бе обхванат от почти нетърпимо вълнение. Изведнъж се сети за дюкяна за съдове в Шинкава. Нещо го накара да си спомни колко нещастен вид имаше, когато буташе босоног препълнената със съдове количка покрай втренчените погледи на хората — красивите градски обитатели. Спря се пред един магазин за платове, където по полиците се редяха висококачествени тъкачески произведения от Киото.

— Моля ви да доставите това незабавно — настоя той, докато оставяше парите за покупката си.

Отново излязъл навън, отбеляза, че винаги става така — след половин ден почивка кесията му е празна.

„Кифли на пара“, обявяваше великолепната табела със седефени букви, закачена на покрива на един уличен ъгъл. Тези кифли бяха специалитет на Кийосу, по чиито многолюдни улици пътниците се смесваха с местните хора.

— Добре дошли! — каза едно слугинче с червена престилка. — Влезте. За тук ли ще си вземете или ще си купите за в къщи?

Токичиро седна на едно ниско столче и отвърна:

— И двете. И бих искал да доставите една кутия — и да бъде голяма — в моя дом в Накамура. Попитайте кираджията кога ще пътува в тази посока. Ще ви оставя бакшиш за разноските.

Един обърнат с гръб към Токичиро мъж усърдно работеше, но изглежда бе собственикът на магазина.

— Много ви благодарим за посещението, господине — обади се той.

— Вие изглежда въртите добра търговия. Тъкмо молех да ми доставят у дома малко кифли.

— Разбира се, господине.

— Няма значение кога ще стане, но доверявам това на вас. И ще сложите ли моля това писмо в кутията с кифлите? — той извади от ръкава си едно писмо и го подаде на собственика. На плика пишеше: „За майка ми. Токичиро.“

Собственикът го взе и попита наистина ли не е спешно.

— Не, както казах, не е. Когато и да го направите, ще е добре. Майка ми винаги особено е обичала вашите кифли.

Докато говореше, си отхапа парче, вкусът на кифлата отприщи поток от спомени и после много скоро накара очите му да се просълзят. Това бяха кифлите, които неговата майка така обичаше. Спомни си за дните на детството, когато минаваше покрай това място и копнееше да купи малко за нея. Толкова искаше да си хапне една, че сякаш ръка се подаваше от гърлото му. В онези дни можеше само с мрачно упорство да продължава да бута количката си.

Един самурай, който гледаше към него, дояде своята чиния с кифли, изправи се и се обади:

— Господин Киношита ли е това?

С него имаше младо момиче.

Токичиро се поклони дълбоко и с голяма любезност. Беше стрелецът Асано Матаемон. Бе мил към Токичиро от времето, когато беше слуга и този бе склонен да бъде особено учтив към него. Тъй като магазинът беше далеч от мястото на крепостта, Матаемон се бе отпуснал и в добро настроение.

— Сам ли сте? — попита той.

— Да.

— Няма ли да дойдете с нас? С дъщеря си съм.

— О, дъщеря ви ли?

Токичиро погледна към мястото, където през една пейка шестнадесет-седемнадесетгодишно момиче се обърна, за да застане с гръб към него и остави пред погледа му само своя бял тил, който се открояваше сред оживената тълпа. Беше прекрасна. Така изглеждаше не само на Токичиро, който имаше много чувствително за хубостта око. Всеки би казал същото — бе красива и за това нямаше спор, беше жена далеч над обикновените.

В отговор на повикването на Матаемон Токичиро седна срещу притежателката на тези ясни очи.

— Нене — каза Матаемон. Името бе хубаво и добре подхождаше на нрава й. Умните очи спокойно блестяха сред нейните изящно оформени черти. — Това е Киношита Токичиро. Наскоро бе издигнат от кухненски чиновник да се грижи за конюшните. Запознай се с него.

— Да, добре… — Нене се изчерви. — Вече се познавам с господин Киношита.

— А? Какво значи това познаваш се? Къде и кога сте се виждали?

— Господин Токичиро ми пращаше писма и подаръци.

Матаемон доби силно озадачен вид.

— Страшно съм изненадан. И ти отговори ли на писмата му?

— Изобщо нищо не съм пратила.

— Това е хубаво, но да не ми ги показваш на мен, твоя баща, е непростимо.

— Всеки път казвах на майка и тя връщаше подаръците, освен тези по особени поводи.

Матаемон погледна дъщеря си, после Токичиро.

— Като баща винаги ще се притеснявам, но сега съм бил наистина нехаен. Не съм знаел. Чувал бях, че Маймунката е лукав човек, но никога не съм предполагал, че ще прояви интерес към моята дъщеря!

Токичиро се почеса по главата. Чувстваше се много неудобно и ярко се изчерви. Матаемон почна да се смее и на него му олекна, но руменината все още си оставаше. Макар да не можеше да каже какво изпитва към него Нене, той самият беше влюбен в нея.

Книга втора
Втора година на Коджи
1556 г.

Действащи лица и местности

Асано Матаемон, служител на рода Ода

Нене, дъщеря на Матаемон

Окои, съпруга на Матаемон

Маеда Инучийо, оръженосец на Ода Нобунага

Ямабучи Укон, служител на рода Ода

Токугава Иеясу, господар на Микава

Сесай, дзен-монах и военен съветник на рода Имагава

Имагава Йошимото, господар на Суруга

Имагава Уджидзане, първороден син на Йошимото

Йошитеру, тринадесети шогун от рода Ашикага

Господаря Нагоя, братовчед на Нобунага

Икеда Шоню, служител на рода Ода и приятел на Токичиро

Такигава Кадзумасу, старши служител на рода Ода

Сумпу, столица на Суруга

Окадзаки, столица на Микава

Киото, столица на Японската империя

Един хубав мъж

— Окои! — провикна се Матаемон веднага щом пристигна у дома. Жена му се забърза да го посрещне. — Приготви малко саке. Довел съм ти гост в къщи — рече той рязко.

— Е, кой е?

— Един приятел на дъщеря ни.

Токичиро се появи зад гърба му.

— Господин Киношита?

— Окои, досега си ме държала в неведение. Такава постъпка е непростима за съпругата на един самурай. Изглежда, че господин Киношита и Нене се познават от известно време насам. Ти си знаела за това, защо тогава не си ми казала?

— Заслужавам да бъда смъмрена. Много се извинявам.

— Всичко това хубаво, но сега за какъв баща ще ме помисли Токичиро?

— Тя получаваше писма, но никога не ги криеше от мене.

— Така и би трябвало.

— При това Нене е умно момиче. Като нейна майка вярвам, че никога не е постъпвала зле. Затова и не мислех, че си заслужава да те безпокоя заради всичките писма, които получава от мъжете в този град.

— Тук вече си надценила дъщеря ни. Въобще не разбирам младите в днешно време — младите момчета и момичета!

Обърна се към Токичиро, който стоеше и смутено се чешеше по главата, тъй като заради него не можеше да влезе и избухна в смях.

Токичиро беше свръхрадостен, че е бил поканен в дома на възлюбената си от нейния баща и сърцето му лудо биеше.

— Е, не стой само така там!

Матаемон го поведе към стаята за гости, която, макар да беше най-хубавата в дома, все пак бе доста малка.

Жилищата на стрелците не бяха по-удобни от дома на самия Токичиро. Всички служители на Ода, независимо от поста си, живееха просто. И в тази къщата единственото нещо, което привличаше окото, бе комплект доспехи.

— Къде отиде Нене?

— В стаята си е.

Съпругата му предложи на Токичиро вода.

— Защо не дойде да поздрави госта? Когато съм тук, винаги бяга и се крие.

— Сигурно се преоблича и си реши косата.

— Няма нужда от това. Кажи й да дойде и да помогне за сакето. Достатъчно ще е да поднесем на Токичиро само някоя проста домашна гозба.

— Бога ми! Не говори такива работи!

Токичиро се вдърви от смущение. С грубоватите служители в Хачисука бе дързък и нахален, но тук не беше нищо повече от срамежлив младеж.

Най-сетне Нене излезе да го поздрави официално. Беше си изрисувала леко лицето.

— Нямаме много да ви предложим, но моля, чувствайте се като у дома си.

После извади поднос с храна и бутилка саке.

Токичиро като в унес отговаряше на въпросите на Матаемон и през цялото време се възхищаваше на фигурата и обноските на Нене. „Има чудесен профил“, помисли си той. Особено го завладя неподправеното й изящество, просто като памучно платно. В нея нямаше нищо от кокетството на другите жени, които или се притесняват глупаво, или си придават важност. Някой може би ще я намери малко прекалено слаба, но сега от нея се носеше ухание на диви цветя в лунна нощ. Хладният ум на Токичиро бе завладян — той бе в опиянение.

— Още една чаша? — предложи Матаемон.

— Благодаря.

— Казахте, че обичате саке.

— Така е.

— Добре ли сте? Не сте пил прекалено много, нали?

— Ще си го пийна малко по малко, благодаря.

Седнал на ръба на стола с лакираната чашка за саке пред него, Токичиро неотклонно се взираше в лицето на Нене, толкова бяло под трептящата светлина на лампата. Когато погледът й внезапно се насочи към него, той прекара ръка пред лицето си и объркано рече:

— Е, доста ми дойде тази вечер.

Изчерви се, като осъзна, че сигурно обръща на собственото си държание много повече внимание, отколкото самата Нене.

Помисли си отново, че дори и за него ще дойде времето да се ожени. И щом трябва да си вземе жена, ще трябва да е красива. Запита се дали Нене ще може да понася бедност и трудности и да му роди здрави деца. При сегашното си състояние, след като си създаде собствен дом, непременно щеше да има проблеми с парите. А и знаеше, че за в бъдеще няма да се задоволява само с богатство и че го очаква цял куп грижи.

Когато гледаш на една жена с намерението да я направиш своя съпруга, естествено има съображения относно добродетелите и външността й, например. Но по-важно е да намери жена, която да може да обича майка му, една почти неграмотна селянка и която би могла също с бодрост, далеч от погледите на другите, да окуражава своя съпруг в работата. Освен тези две качества, трябва да бъде жена с такъв дух, че да може да понася бедността им. „Ако Нене се окаже такава жена…“, мислеше си той отново и отново.

Интересът на Токичиро към Нене не водеше началото си от тази вечер. Още от много по-рано той смяташе дъщерята на Матаемон за подходящата за него жена. Бе я забелязал, преди да знае коя е и тайно й беше изпращал писма и подаръци. Тази вечер обаче за първи път бе сигурен.

— Нене, имам да обсъдя нещо насаме с Токичиро, затова ще ни оставиш ли за малко?

Щом Матаемон каза това, Токичиро си въобрази, че е вече негов зет и отново започна да се изчервява.

Нене излезе от стаята и Матаемон седна малко поизправен.

— Киношита, искам това да е един откровен разговор. Знам, че сте честен човек.

— Моля ви, говорете всичко, което поискате.

Токичиро бе доволен, че бащата на Нене се отнася така свойски с него, макар и това да нямаше да е разговорът, на който се бе надявал. Той също седна по-изправено, готов да бъде в услуга на Матаемон, без значение какво той ще го помоли.

— Това, което искам да кажа, е… ами, Нене е горе-долу на възрастта, подходяща за женитба.

— С положителност.

Гърлото на Токичиро бе пресъхнало и непривично стегнато. Макар и да би било достатъчно да кимне, той усещаше, че трябва да направи някаква бележка. Често казваше по нещо, без да има нужда да го прави.

— Работата е в това, че съм получил за ръката на Нене немалко предложения, които са доста над положението на нашето семейство — продължи Матаемон, — и като неин баща просто не знам кое да избера.

— Трябва да е трудно.

— И все пак…

— Да?

— Някой, който може би се ползва с одобрението на бащата, може да не е по вкуса на девойката.

— Това е разбираемо. Жената има само един живот на разположение и щастието й зависи от мъжа, за който ще се омъжи.

— Има един оръженосец, който винаги е близо до господаря ни — един младеж на име Маеда Инучийо. Трябва да го познавате.

— Господин Маеда ли? — Токичиро премигна. Разговорът взимаше неочакван обрат.

— Точно така. Господин Инучийо е от добро семейство и неколкократно искаше ръката на Нене.

Токичиро изпусна нещо, което звучеше повече като въздишка, отколкото като отговор. На сцената внезапно изникна страховит съперник. Хубавото лице, ясният глас и добрите обноски, които Инучийо бе усвоил между оръженосците на Нобунага, всичко това караше Токичиро, който не бе много уверен в своята собствена добра външност, да завижда. В крайна сметка не можеше да принуди хората да спрат да го наричат Маймунка. За него значи нямаше нищо по-омразно от това да чуе да определят някого като „хубав мъж“. А Инучийо със сигурност бе точно такъв.

— Възнамерявате ли да му дадете Нене?

Някак без да искат преминаха границите на обикновения разговор.

— Какво? Не — отвърна Матаемон с клатене на глава и вдигна към устните си чашката, сякаш се бе сепнал от дълбок унес. — Като баща бих бил щастлив да имам за зет благовъзпитан младеж от добро потекло като Инучийо и вече приех. Напоследък обаче, макар и само по този въпрос, дъщеря ми не скланя толкова лесно глава пред решенията на родителите си.

— Искате да кажете, че тези приказки за годеж не са й по вкуса?

— Не го е заявила направо, но никога не е и казвала, че ги одобрява. Е, подозирам, че идеята не й се нрави.

— Разбирам.

— Знаете ли, тези разговори за женитба са наистина досадни — докато Матаемон говореше, лицето му доби притеснен израз.

В крайна сметка това е въпрос на чест. Той се възхищаваше от Инучийо. Смяташе го за младеж с блестящо бъдеще и когато онзи поиска Нене за жена, Матаемон се съгласи и дори се зарадва, преди даже да е попитал дъщеря си. Когато обаче гордо й заяви:

— Мисля, че от него ще излезе съпруг като никой друг — тя изобщо не му се стори щастлива.

Напротив, имаше разстроен вид. Макар да бяха баща и дъщеря, сега той разбираше, че когато се стигне до избор на спътник за цял живот, помежду им съществува голяма разлика в мненията. Вследствие на това Матаемон не знаеше какво да прави. И като баща, и като самурай се срамуваше да застане пред Инучийо.

На свой ред Инучийо открито обяви своите намерения. Каза на приятелите си, че ще се омъжва за дъщерята на господин Асано и ги помоли да му сватуват.

Матаемон обясни на Токичиро затрудненото си положение. Денят на годежа наближава. Досега успявал да го отлага с извинения от рода на „Напоследък майка й не е добре със здравето“ и „Жена ми казва, че годината не е благоприятна за такива работи“. Оправданията обаче се привършили и той вече не може да измисли какво да прави отсега нататък.

— Хората казват, че си човек с големи способности. Не ти ли хрумва нещо?

Матаемон пресуши чашата си и я остави на място. Ако Токичиро бе пиян, то това не си личеше по лицето му. Досега се бе залъгвал със своите празни мечтания, но докато слушаше Матаемон, изведнъж стана много сериозен.

„Труден съперник имам“, помисли си той. Инучийо бе от „хубавите мъже“, които Токичиро така не обичаше, но далеч не беше за образец. Отраснал във воюваща страна, той бе храбър, но и страдаше от признаци на упоритост и своенравие.

За първи път Инучийо се сражава в поход с войската на Нобунага, когато бе на тринадесет години и още тогава бе възмъжал достатъчно, за да се върне с главата на един враг. При една скорошна битка, през време на бунта на някакъв служител на брата на Нобунага, Инучийо яростно се сражаваше в предните редици на своя господар. Когато вражески воин прати стрела в дясното око на младежа, той скочи от коня си, отряза главата на мъжа и я поднесе на Нобунага. Всичко това, без да извади стрелата.

Беше дързък и хубав на вид и макар сега дясното му око да се бе свило в тесен процеп, изглеждаше, сякаш някой просто е сложил една игла върху неговата светла, красива кожа. Дори Нобунага не успяваше да обуздае поривистостта на Инучийо.

— И така, какво да правя с Инучийо? — попита Матаемон.

Двамата седяха отчаяни — дори и Токичиро, колкото и да бе изобретателен обикновено, не знаеше какво предложение да даде. Накрая каза:

— Е, не се тревожете. Ще измисля нещо.

Върна се в крепостта. Не бе допринесъл нищо за себе си и сега само споделяше грижите на Матаемон. Обаче, макар тези грижи да му бяха в тежест, смяташе за чест, че бащата на неговата възлюбена се опря на него и му се довери.

Токичиро осъзна, че е силно влюбен в Нене.

„С това ли се изчерпва цялата любов?“, питаше се той и се опитваше да разгадае тайните пътища на своето сърце. При изговаряното на думата „любов“ усещаше нещо неприятно. Не харесваше тази дума, която е сякаш на устата на всекиго. Не се ли бе отказал от любовта още от младите си години? Сигурно е, че за красивите жени, които бе срещал, видът и държанието му — неговите оръжия против света — бяха ставали предмет на подигравка. Ала красотата и чувствата вълнуваха и него. И имаше дълбок запас от търпение, какъвто лекомислените красавици и благородници не могат дори да си представят.

Макар да не е получавал нищо, освен презрение, не е от тези, които се отказват лесно. „Някой ден ще им покажа“, зарече се той. Всички жени на света ще се борят за вниманието на този грозен и дребничък мъж. Тази мисъл бе, която го тласкаше напред. Това чувство беше, което, преди още да го съзнава, определи възгледа му за жените и любовта. За мъжете, боготворящи женската хубост, Токичиро нямаше нищо освен презрение. Ненавиждаше тези, които превръщат любовта във фантазия или загадка и като я вземат за най-висшето благо в живота на човека, намират забавление в своята собствена меланхолия.

„И въпреки това, помисли си той, в случая с Нене ще е вярно да се каже дори, че съм се влюбил“. Любовта и омразата засягат само отделния човек и щом свикна с мисълта, Токичиро също започна да отстъпва пред себе си. Точно преди да заспи, затвори очи и си представи профила на Нене.

И на следващия ден Токичиро бе свободен от служба. Новата му къща с адамовите дървета се нуждаеше от някои поправки, а и трябваше да се погрижи за мебели. Остана обаче в крепостта, за да се обади на Инучийо, който винаги бе редом с Нобунага. От издигнатата дървена площадка Инучийо гледаше надолу към служителите с поглед, дори по-надменен от този на господаря си. Когато хора като Токичиро идваха да се обърнат с молба към Нобунага, слушаше усмихнат и от двете страни на устата му се появяваха малки трапчинки.

„Отново ли Маймунката?“ Инучийо дори не трябваше да го казва на глас. Единственото му око сякаш направо преминаваше през човека, когото гледаше. Токичиро го намираше за надменен и не общуваше много с него.

Докато разговаряше със стража на централната порта, някой мина покрай тях и каза:

— Днес не сте ли на служба, господин Токичиро?

Токичиро небрежно се огледа наоколо и видя, че бе Инучийо. Затича се след него с думите:

— Господин Инучийо. Има един деликатен въпрос, по който бих искал да говоря с вас.

Инучийо го удостои със своя обичаен надменен поглед.

— Въпросът личен ли е?

— Както казах, това е деликатен въпрос, значи е личен.

— В такъв случай точно сега моментът не е подходящ. Тъкмо се връщам от едно място, дето бях по нареждане на Негово Височество и нямам време за бъбрене. По-късно — и след този открит отказ той си тръгна.

„Неприятен мъж, но има и някои добри страни“, трябваше да признае Токичиро. Останал сам, той впери празен поглед след Инучийо. После се отдалечи с широки крачки. Тръгна към града под крепостта. Щом пристигна в новата си къща, завари един човек да мие портата, а друг да внася багаж.

„Да не съм объркал къщата?“, запита се Токичиро. Докато се оглеждаше, от кухнята прозвуча мъжки глас.

— Хей! Господин Киношита. Насам.

— О, ти си значи.

— Какво ще рече това „О, ти си значи“? Къде беше? Оставяш хората да ти обзавеждат и почистват къщата! — Мъжът бе един от предишните му другари по работа в кухнята. — Хубаво, хубаво. За почти нищо време си се уредил доста добре.

Токичиро влезе, сякаш бе гост в своята собствена къща. Вътре имаше нов лакиран скрин и лавица. Всички бяха подаръци от приятели, чули за повишението му. След като откриха, че късметлията — стопанин на дома е някъде навън, те почистиха, пренесоха мебелите и накрая се бяха заели да измият портата.

— Благодаря ви. Много сте мили.

Токичиро, който се почувствува неудобно, захвана да им помага с каквото можеше да свърши сам. Останало му бе просто да напълни шишетата за саке и да ги постави на подносите.

— Господин Киношита — обади се един от доставчиците на крепостта, който смяташе, че му е задължен от времето, когато работата на Токичиро бе да отговаря за въглищата и дървата. Като надзърна в кухнята, Токичиро видя едно бузесто слугинче да мие и търка. — Това момиче е от нашето село. Трябва да сте зает тези дни, така че защо не я наемете засега?

Токичиро се възползва от предложението и каза:

— Имам също нужда от прислужник и от човек за дребни работи, така че, ако познавате някого, ще ви бъда много признателен.

После седнаха в кръг и празненството по случай новата къща започна.

„Добре, че дойдох тук днес. Ами ако аз, собственикът на дома, не се бях появил?“ Токичиро се срамуваше от себе си. До по-рано не се беше смятал за разпилян, но сега виждаше, че трябва поне малко да е такъв.

Докато си пийваха, съпругите на новите му другари по служба от махалата се отбиха да поздравят Токичиро за повишението.

— Хей, господин Киношита! Стопанино! — извика една от посетителките.

— Какво има?

— Как така „Какво има?“ Обиколил ли сте останалите къщи в махалата, за да поднесете почитанията си?

— Не, още не.

— Какво? Още не ли? Да не сте от тези, дето пият, играят и чакат хората сами да дойдат да им поднесат почитания? Я по-добре си облечете най-новите дрехи и още сега тръгвайте на обиколка. Може наведнъж да свършите две работи — ще се поклоните пред всяка къща и ще им кажете, че сте се пренесъл да живеете в махалата и сте назначен на работа в конюшните.

Няколко дни по-късно получи помощ. Едни мъж от същото село като слугинчето дойде да пита за работа. Нае и втори човек. Ето как неусетно се сдоби с малко жилище и трима души прислуга и сега, въпреки скромния си доход, бе стопанин на собствен дом. И когато Токичиро излизаше от къщи, облечен разбира се в купената от втора ръка памучна наметка с бялото адамово дърво на гърба, прислугата го изпращаше на вратата.

Тази сутрин той обикаляше външния ров на крепостта и си мислеше, че стига само Нене да стане негова жена, всичко ще бъде превъзходно. Докато вървеше, не забеляза идващият от другата посока усмихнат мъж. Макар човек да можеше да се заблуди, че Токичиро все още мисли за Нене, всъщност сега главата му бе заета с обсадата и защитата на крепостта — всичко във връзка с рова. Толкова е плитък, че след десет недъждовни дни ще може да му се види дъното. Стига по време на война враговете да хвърлят вътре хиляда торби пясък и пътят за нападение ще бъда открит. В крепостта няма също и много питейна вода. Слабото място на тази крепост е значи водоснабдяването. Не е достатъчно за добра отбрана в случай на обсада… Както си мърмореше така сам, един мъж с великански размери се приближи и го потупа по рамото.

— Господин Маймунка? Сега на работа ли сте?

Токичиро вдигна поглед към лицето на говорещия и в този момент му хрумна разрешение на проблема.

— Не, времето е съвсем подходящо — отвърна той откровено.

Мъжът бе разбира се Маеда Инучийо. Че не бяха намерили удобен случай да разговарят, откакто се срещнаха предишния път и че сега го среща по случайност тук, извън крепостта, е добър знак. Преди обаче да успее да каже нещо, Инучийо го пресече.

— Господин Маймунка, в крепостта споменахте за някакъв деликатен въпрос, по който искате да говорите с мен. Тъй като сега не съм на работа, ще ви изслушам.

— Ами, това, което имах да ви кажа, е, че… — Токичиро се огледа наоколо и избърса праха от един камък покрай рова.

— Това не е такова нещо, че да говорим за него, докато стоим прави. Защо не седнете?

— За какво става всъщност дума?

Токичиро заговори искрено и по лицето му се изписаха разгорещеността и съзнанието му за важността на въпроса.

— Вие обичате ли Нене, господин Инучийо?

— Нене ли?

— Дъщерята на господин Асано.

— А, нея.

— Предполагам, че я обичате.

— Това с какво ви засяга?

— Защото, ако е така, бих искал да ви предупредя. Като не сте знаели за положението й, вие изглежда направо сте помолили нейния баща за позволение да се ожените за нея.

— В това има ли нещо лошо?

— Има.

— И какво?

— Ами, работата е там, че Нене и аз вече от много години се обичаме.

Инучийо втренчи поглед в Токичиро и изведнъж цялото му тяло се разтресе от смях. По неговия израз Токичиро разбра, че не взима казаното на сериозно и затова прие още по-строг вид.

— Не, това въобще не е за смях. Каквато и да е причината, Нене не е такава жена, че да се откаже от мен и да се отдаде другиму.

— Така ли?

— Двамата сме си дали твърди обещания.

— Ами, ако нещата стоят така, то аз няма да се меся.

— Има един човек обаче, който може и да се намеси и това е бащата на Нене. Ако не оттеглите молбата си, господин Матаемон ще бъде притиснат от две страни и ще бъде принуден тържествено да посегне на живота си.

— Да си направи сепуку ли?

— Изглежда господин Матаемон не е знаел какво сме си обещали и затова е приел вашето предложение. Но поради обстоятелствата, които току-що ви обясних, Нене отказва да се съгласи с това.

— Добре тогава, а чия съпруга ще стане тя?

Предизвикан по този начин, Токичиро посочи себе си и каза:

— Моя.

Инучийо отново се разсмя, но не така шумно като преди.

— Нека шегите ви си имат граница, господин Маймунка. Някога поглеждали ли сте в огледало?

— Лъжец ли ме наричате?

— Защо Нене да се сгодява за такъв като вас?

— Ако е истина, какво ще направите вие?

— Ако е, тогава ще ви поздравя.

— Искате да кажете, че няма да се възпротивите, в случай че Нене и аз се оженим?

— Господин Маймунка…

— Да?

— Хората ще ви се смеят.

— Дори и да ни се смеят, нищо не може да се случи с една връзка, която се крепи на любов.

— Наистина говорите сериозно, нали?

— Да. Когато някоя жена не харесва мъжа, който я ухажва, тя го отбягва хитро, като върба на вятър. Щом се случи нещо такова, по-добре е да не се смяташ сам за глупак или да си мислиш, че си бил излъган. Като оставим това настрани, моля ви, не се сърдете на господин Матаемон, ако Нене и аз се оженим. Само ще прибавите към всичко останало и обида.

— Това ли е, за което искахте да говорите с мен?

— Да, и съм ви много благодарен за онова, което казахте. Умолявам ви да не забравите обещанието, което току-що дадохте.

Токичиро се поклони, но когато вдигна глава, Инучийо си бе тръгнал.

Няколко дни по-късно Токичиро се отби в дома на Матаемон.

— Относно това, за което говорихме преди време — започна той официално. — Срещнах се с господин Инучийо и внимателно му обясних вашето затруднено положение. Той каза, че ако дъщеря ви няма намерение да стане негова съпруга и ако наистина ние двамата вече сме си дали взаимно обещание, то тогава наистина няма какво да се направи. Изглежда се примири с обстоятелствата.

Докато Токичиро разказваше накъсо какво е станало, по лицето на Матаемон си пролича, че той самият не знае как точно да разбира всичко това. Токичиро продължи:

— Което ще рече, че господин Инучийо прояви известно съжаление, тъй че за него ще бъде неприемливо, ако ръката й бъде дадена на когото и да е другиго. Ако тя и аз се сгодим и се оженим, ще бъде разочарован, но ще се примири с това. Ще приеме всичко като мъж и ще ме поздрави. И все пак, ще бъде много недоволен, ако дадете Нене на някой друг.

— Почакайте, Киношита. Ако добре съм чул, господин Инучийо е казал, че няма нищо против, ако Нене се омъжи за вас, но не и за друг, така ли?

— Правилно.

— Невероятно! Кой ви е казал, че може да се ожените за Нене? И кога?

— Със срам трябва да кажа, че никой.

— Какво е това нещо? Мислите ли, че съм ви молил да лъжете господин Инучийо?

— Ами…

— Но какви глупости сте му наговорили? А да кажете, че Нене и вие сте сгодени, не е нищо повече от една шега. Та това е вече прекалено! — Матаемон, обикновено тих по характер, почваше да се разстройва: — Понеже тъкмо вие сте измислил това, хората ще си помислят, че навярно е шега. Но дори и като шега, то е ужасно злепоставящо за едно неомъжено момиче. За смешно ли го намирате?

— Разбира се, не — Токичиро увеси глава. — Аз съм този, който допусна грешката. Въобще не съм искал да се получи така. Съжалявам.

Матаемон изглеждаше отвратен.

— Не ми трябва да ми казвате колко съжалявате. Моя беше грешката да се доверявам на някого, за когото мислех, че има малко повече здрав разум.

— Наистина, аз…

— Е, добре, вървете си. Какво чакате? След това, което чух, вече не сте добре дошъл в този дом.

— Добре, ще пазя мълчание до деня, в който бъде обявена сватбата.

— Глупак! — Запасът от доброжелателност на Матаемон накрая се изчерпи и той кресна на Токичиро: — Да не мислиш, че някой ще даде Нене за съпруга на мъж като теб? Тя не би се съгласила на това, дори и да й заповядах да го направи.

— Ами тъкмо в това е въпросът, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Няма нищо така загадъчно като любовта. В сърцето си Нене може да е решила да не взима за съпруг другиго, освен мен. Грубо е от моя страна да говоря така, но аз не съм направил предложение на вас — направил съм го на дъщеря ви. Нене е тази, която се надява да я помоля да стане моя съпруга.

Матаемон го изгледа втрещен. Това трябва да е най-наглият мъж, когото е срещал! Независимо какъв човек е, може би ако той се намръщи и остане мълчалив и намусен, Токичиро ще си тръгне. Този обаче седеше без ни най-малък знак, че ще става да си ходи.

Отгоре на всичко, Токичиро заговори с хладен глас:

— Не ви лъжа. Бих искал поне веднъж да попитате Нене какво наистина крие в сърцето си.

Това вече бе прекалено за Матаемон. Търпението му изглежда привърши, той се обърна и извика на жена си в съседната стая:

— Окои! Окои!

Окои погледна разтревожено към своя съпруг през отворената врата, но не стана от мястото си.

— Защо не повикаш Нене? — попита я той.

— Но…

Когато се опита да го успокои, той се провикна през главата на жена си:

— Нене! Нене!

Нене, изплашена, че може да се е случило нещо, дойде и коленичи до майката.

— Ела тук! — каза с твърд глас Матаемон. — Нали със сигурност не си давала без съгласието на твоите родители някакво обещание на този тук господин?

Несъмнено това дойде като удар за Нене. С широко отворени очи тя зашари с поглед между баща си и Токичиро, който седеше с ниско наведена глава.

— Е, Нене? От това зависи нашата семейна чест. А също и твоята собствена, когато накрая се омъжиш. По-добре говори без недомлъвки. Нали нищо такова не е ставало?

За момент Нене мълчеше, но накрая заговори ясно и със смирен глас:

— Не, татко.

— Нищо, нали така?

Матаемон изпъчи гърди и победоносно изражение, съчетано с въздишка на облекчение, се изписа по лицето му.

— Но, татко…

— Какво?

— Има нещо, което бих искала да кажа, докато майка е също тук.

— Говори.

— Имам молба. Ако господин Киношита би поискал недостойно момиче като мен за своя съпруга, то аз ви моля да дадете съгласието си.

— Ка… какво? — заекна Матаемон.

— Да.

— Да не си си изгубила ума?

— Човек не говори ей така по толкова важен въпрос. Изпитвам голямо неудобство да разговарям за такива неща, дори пред родителите си, но това е така важно за всички нас, че трябва да го засегна открито.

Матаемон простена и със зяпнала уста се втренчи в дъщеря си.

„Изключително!“ Токичиро наум хвалеше отличната реч на Нене и цялото му тяло трепереше от вълнение. Но, като допълнение към всичко, той не можеше да разбере защо това безгрижно, безметежно момиче го е дарило със своето доверие.

Бе вечер. Токичиро вървеше отнесено по пътя си. Беше си тръгнал от дома на Матаемон и сега отиваше към своята къща сред адамовите дървета.

Ако родителите й дадат позволение, тя би искала да стане съпруга на господин Киношита, бе казала Нене. Макар да движеше по навик нозе, Токичиро бе дотолкова потънал в щастие, че едва съзнаваше къде се намира. Нене говори сериозно, ала той все още имаше някакви съмнения. Наистина ли го обича? „Ако ме обича толкова, защо не ми е казала по-рано?“, се питаше. Тайно й беше пращал писма и подаръци, но досега Нене и един-единствен не му бе отговорила с нещо, което може да се тълкува като благосклонност. Поради това, естествено, си мислеше, че тя не го харесва. Ами какво да се каже за начина, по който се отнесе с Инучийо и Матаемон? Просто си беше нагъл както винаги. Дали губи или печели, бе упорствал в своите собствени надежди, без да се запита какво всъщност изпитва Нене. Сега трябва да се ожени за нея. Непременно трябва.

Въпреки всичко, да застане пред баща си и майка си и да каже, в негово собствено присъствие, че иска да се омъжи за него, изискваше от нейна страна голяма смелост. Признанието й удиви Токичиро повече, отколкото изненада бащата.

Преди Токичиро да си тръгне. Матаемон седеше намусен, с разочарован израз на лицето, без да се съгласява с молбата на дъщеря си. Вместо това мълчаливо и объркано въздишаше и със съжаление и неодобрение към начина, по който мисли неговата дъщеря, заяви:

— За вкусове не се спори.

Токичиро също се чувстваше неловко.

— Ще дойда някой друг ден и те попитам отново — каза той и се приготви да си ходи.

— Ще се опитам да го обмисля — отвърна Матаемон. — Ще го обмисля.

Което беше скрит отказ.

Токичиро обаче намери някакво упование в тези думи. Досега въобще не бе разбирал какво изпитва Нене. Сега обаче, щом сърцето й вече му принадлежи, той бе уверен, че ще успее някак да накара Матаемон да промени мнението си. „Ще си помисли“ не е пряк отказ. И така, Токичиро усещаше, че вече е направил Нене своя жена.

Когато влезе у дома си и седна в главната стая, все още бе потънал в мисли. Мислеше си за своята самоувереност, за чувствата на Нене и за най-подходящото време за сватбата им.

— Има писмо за вас от Накамура.

Едва Токичиро седна и слугата сложи пред него писмото и пакет просено брашно. Някаква смътна тъга по дома му подсказа, че писмото е от майка му.

Няма думи, с които благодарим за подаръците, които постоянно пращаш: кифлите и дрехите за Оцуми. За благодарност към теб имаме само сълзи.

Беше й писал няколко пъти, описваше й къщата си и я молеше да дойде да живее при него. Макар доходът от тридесет кан да не му позволява да изпълнява своите синовни задължения изцяло, тя няма да е лишена от храна или облекло. Има също и няколко слуги, така че не ще й се налага отново да търка и да чисти със загрубелите си от години полска работа ръце. Ще намери и съпруг за Оцуми. И ще купува добро саке за своя втори баща. Той самият обича да пийва по малко и нищо не ще го зарадва повече от това цялото семейство да заживее заедно и на вечеря да си говорят за някогашната им бедност.

Писмото на Онака продължаваше:

Макар че бихме били щастливи да живеем заедно с теб, сигурна съм, че това ще пречи на работата ти. Разбира се, твоята майка е наясно, че дълг на един самурай е по всяко време да бъде готов да умре. Още е много рано да мислиш за моето щастие. Като си помисля за това, какво беше преди и за сегашното ти положение, благодаря на боговете, на Будите и на Негово Височество за тяхната милост. Не се тревожи за мен. Не съм забравила какво каза на портата през онази мразовита нощ и често си мисля за него.

Разплакан, Токичиро отново и отново препрочиташе писмото. Не подобаваше господаря на дома да позволява на слугите си да го виждат да плаче. Освен това самураите биваха възпитавани да не дават на никого да вижда сълзите им. Токичиро обаче не беше такъв. А неговите сълзи бяха толкова много, че слугата се почувствува неудобно и запристъпя на място.

— Ах, сгрешил съм. Това, което казва тя, е напълно вярно. Толкова е умна моята майка. Още не е дошло времето да мисля за себе си и за семейството — каза си Токичиро на глас, докато сгъваше писмото.

Сълзите не искаха да спрат и той като малко дете изтри очи с ръкав.

„Точно така!“, сепна се. Тук от известно време е нямало сражения, но в един град в подножието на крепост никога не се знае кога може да избухне война. Хората, които живеят в Накамура, са в безопасност. Не, тя смята, че такова себично мислене е по начало погрешно. На първо място трябва да стои службата на господаря. Вдигна писмото с благоговение към челото си и се обърна към своята майка, сякаш тя е при него в стаята:

— Да, разбирам, каквото си казала и неотклонно ще се придържам към него. Когато положението ми е осигурено и се ползвам с доверието на моя господар и другите хора, ще те посетя отново и тогава, моля те, ела да живееш при мен.

После взе пакета просено брашно и го даде на слугата:

— Занеси това в кухнята. Какво гледаш? Нима има нещо необикновено в това да се плаче в такива случаи? Това е овесено брашно, което майка ми е смляла нощем със собствените си ръце. Дай го на слугинчето. Кажи й да не го разпилява, а от време на време да ми прави от него кифли. От детинство ги обичам. Сигурно моята майка се е сетила за това.

Съвсем забрави за Нене и докато ядеше сам вечерята, продължи да мисли за майка си. „Какво ли яде мама? Дори и да й пратя пари, тя ще ги използва да купи нещо сладко на детето или саке за мъжа си, а самата ще се храни с неподправен зеленчук. Ако майка ми не живее още дълго време, не знам как ще продължа нататък.“

Когато си лягаше, още бе потънал в мисли. „Как мога да се оженя, преди майка ми да дойде да живее при мен? Още е рано, много рано. По-добре ще е да се оженя за Нене по-късно.“

Стените на Кийосу

Всяка година наесен имаше силни бури. Други, много по-страховити ветрове обаче, духаха около Овари. От Сайто в Мино на запад, от Токугава в Микава на юг и от Имагава Йошимото в Суруга на изток — всички признаци говореха за нарастващата откъснатост на областта.

Тазгодишните бури разрушиха двеста разкрача от външната стена на крепостта. Пристигнаха голям брой дърводелци, мазачи, обикновени помощници и каменоделци, за да участват във възстановяването. През портата Карабаши вкарваха греди, дъски и камък. Строителните материали бяха струпани навсякъде, така че пътищата в крепостта и около рова бяха силно задръстени. Хората, които ежедневно минаваха оттам, открито се оплакваха от неудобството:

— Никъде не можеш да минеш!

— Ако не свършат бързо, каменните стени пак ще са застрашени при следващата буря.

На оградената с въжета строителна площадка, обаче, на явно място бе окачена табела: „Тук се строи. Забранено влизане без разрешение.“

Под ръководството на Ямабучи Укон, надзорника на строежите, работата се провеждаше почти като военна операция, така минаващите през площадката хора вървяха в една-единствена редица, с голяма чинност и послушание.

Наближаваше двадесетият ден на строежа, но все още нямаше признаци той да напредва. Това с положителност създаваше неудобства, но никой повече не се оплакваше. Всички разбираха, че поправката на двеста крачки от крепостната стена ще отнеме дълго време и доста строителна работа.

— Кой е онзи мъж там? — попита Укон един от своите подчинени. Онзи се обърна и погледна в посоката, накъдето сочеше.

— Мисля, че е господин Киношита от конюшните.

— Какво? Киношита ли? А, да. Това е онзи, дето всички му викат Маймунка. Когато мине следващия път, повикай го насам — нареди Укон.

Подчиненият знаеше, че неговият господар е сърдит, тъй като, когато отиваше на работа, Токичиро всеки ден минаваше покрай мястото, но никога не поздравяваше. Не само това, но и ходеше по струпаните на куп греди и дъски. Разбира се, когато на пътеката има сложен дървен материал, нямаше какво друго да се направи, но тези дъски бяха предназначени за строежа на крепостта и ако някой се кани да стъпи на тях, трябваше да поиска позволение от отговарящите за това хора.

— Не знае как да се държи — каза чиновникът след малко. — Във всеки случай, бил е издигнат от слуга в самурай и съвсем наскоро е получил жилище в града под крепостта. Нов е, така че това не е дотам изненадващо.

— Не, няма нищо по-лошо от горделивостта на някой, издигнал се от нищо. Всички са готови лесно да се възгордеят. Да му поскъсят веднъж носа ще му бъде от полза.

Подчиненият на Укон с нетърпение очакваше Токичиро. Накрая той се появи вечерта, горе-долу по времето, когато хората излизаха от работа. Както през цялата година, носеше своята синя наметка. Тъй като почти всичката работа на хората в конюшните беше на открито, тя му служеше добре, но неговото положение бе такова, че ако пожелае, можеше да се облича по-подходящо. Въпреки това, изглежда Токичиро никога нямаше пари да харчи за самия себе си.

— Идва! — хората на Укон почнаха да си смигат.

Токичиро бавно мина покрай тях. Адамовото дърво на гърба му ясно се виждаше.

— Чакайте! Господин Киношита, почакайте!

— Кой, аз ли? — обърна се Токичиро. — Какво мога да направя за вас?

Мъжът го помоли да почака и отиде при Укон. Работниците и чираците бяха вече освободени от работа и почваха на големи групи да се разотиват в къщи. Укон бе повикал майсторите на мазачите и дърводелците и обсъждаше с тях работата за следващия ден. Щом чу обаче чиновника, се изправи на крака.

— Маймунката ли е? Спря ли го? Доведи го тук. Ако не му дам урок сега, ще вземе да добие лоши навици.

Токичиро се появи без нито дума за поздрав и без да се поклони. И сега сякаш казваше надменно: „Спряхте ме. Какво искате?“

Това още повече разсърди Укон. От гледна точка на положението между двама им имаше несравнима разлика. Укон бе син на Ямабучи Саманосуке, управител на крепостта Наруми и син на висш служител на рода Ода. Стоеше много над този мъж, застанал пред него в една стара синя наметка.

— Що за самоувереност!? — лицето на Укон поруменя. — Маймунке! Хей! Маймунке! — извика той, но Токичиро не му отвърна.

Това беше съвсем необичайно за него. Всички, от Нобунага до приятелите, го наричаха Маймунка и този прякор обикновено не го дразнеше. Днес обаче бе по-различно.

— Глух ли си, Маймунке?

— Глупости!

— Какво?

— Викате някого при себе си и после му говорите глупости. Какви са тези маймунки?

— Всички те наричат така и аз направих същото. Често съм далеч от тук, в Наруми и не си спомням името ти. Толкова ли е лошо да се обръщам към теб като другите?

— Да. Има хора, на които е позволено да те наричат по определен начин и други, на които не е.

— Добре, тогава, аз един от тези, на които не е позволено, ли съм?

— Точно така.

— Я си дръж езика! Става дума за наглостта ти! Защо всяка сутрин ходиш по гредите на път за работа? И защо не ни поздравяваш както подобава?

— Това престъпление ли е?

— Имаш ли изобщо чувство за приличие? Казвам ти това, понеже тепърва може да станеш самурай. Доброто държание е много важно за един воин. Когато минаваш оттук, поглеждаш към строежа със самодоволно изражение и мърмориш някакви оплаквания. Но в една крепост на мястото на строежа се поддържа същия ред като на бойно поле. Безочлив глупак! Държиш ли се още веднъж така, няма да оставя да ти се размине тъй лесно. Когато един носач на сандалите се издигне до положение на самурай, непременно се случва нещо такова.

Укон се изсмя, огледа майсторите и подчинените си и после, за да подчертае своето високо положение, отново се изсмя и обърна гръб на Токичиро.

Майсторите, като сметнаха въпроса за приключен, се скупчиха около Укон и отново се заеха да обсъждат плановете. Токичиро обаче, вперил гневен поглед в гърба на Укон, не направи и крачка да си ходи.

— Свършихме с теб, Киношита — обади се един от подчинените на Укон.

— Смъмриха те. Сега да го запомниш — добави друг.

— Добре, върви си — каза трети.

Те сякаш се опитваха да го успокоят и да го пратят да си върви, но Токичиро не им обърна внимание. Продължи да се взира в гърба на Укон. В същото време младежката му гордост най-сетне излезе като врящ мехур на повърхността и той избухна в неудържим смях.

Майсторите и чиновниците се стреснаха и вдигнаха очи. Дори Укон хвърли един строг поглед от мястото, където бе седнал и извика:

— На какво се смееш?

Токичиро почна да се смее още по-силно:

— Смея се, понеже си нелеп.

— Ти нагъл… — Укон разярен скочи от мястото си. — Простих на този нещастник и той сега се надува. Това е безобразие! Военните закони важат на това място също като на бойното поле. Нещастник! Ще те посека. Ела тук! — и той сложи ръка върху дръжката на дългата си сабя. Противникът му обаче стоеше неподвижен, сякаш е глътнал парче дърво.

Укон се ядоса още повече.

— Хванете го! Ще го накажа! Дръжте го да не избяга!

Служителите на Укон бързо се приближиха до Токичиро. Той обаче мълчеше и оглеждаше събиращите се хора, сякаш ги подушва. Всички отпреди мислеха, че в него има нещо странно, но това сега беше почти зловещо и макар и да го наобиколиха, никой не го докосна с ръка.

— Бива ви да плювате големи приказки, господин Укон, но не дотам ви бива да вършите друга работа.

— Какво! Какво каза?

— Защо мислите, че строителните работи в крепостта са уредени строго като на бойно поле? Сам го казахте, но се обзалагам, че изобщо не знаете какво значи това. Не сте много добър началник вие. И си мислите, че греша, като ви се смея!

— Такъв обиден език е непростим! Жалък нещастник! Някой с моето положение…

— Слушайте! — Токичиро изпъчи гърди и като огледа лицата наоколо си, продължи: — Мирно или военно време е сега? Човек, който не разбира това, е глупак. Крепостта Кийосу е заобиколена от врагове — Имагава Йошимото и Такеда Шинген на изток, Асакура Йошикаге и Сайто Йошитацу на север, Сасаки и Асай на изток и Токугава в Микава на юг. — Всички бяха поразени. Гласът му бе пълен със самоувереност и понеже не говореше неща, които само той мисли, го заслушаха в захлас, завладени от неговата реч. — Служителите си мислят, че тези стени са непревземаеми, но ако се яви буря, те ще се пропукат. Безподобна небрежност е, че толкова малка строителна работа отнема повече от двайсет дни и все още ни коства ден след ден уморителна работа. Какво ще стане, ако някой враг се възползва от това слабо място и една нощ нападне крепостта?

— Три правила направляват крепостното строителство — продължи той. — Първото е да се строи бързо и в тайна. Второто е да се строи здраво и без украси. Това ще рече, че орнаментите и красотата са хубаво нещо, но само в мирно време. Третото е постоянна готовност — значи да бъдеш нащрек за нападение въпреки неуредиците по време на строежа. Най-страшното на строежите е възможността да създадат пробив в отбраната. Областта може да падне заради малък пробив в някоя кирпичена стена.

Въодушевлението му завладяваше. На два-три пъти Укон понечи да каже нещо, но Токичировото красноречие го възпираше и устните му можаха само да потрепнат. Майсторите също зинаха, впечатлени от речта на Токичиро. Като доловиха разумността на казваното, никой не пожела да го прекъсне с обидни думи или сила. Стана неясно кой е надзорникът. Щом Токичиро реши, че това, което говори, вече е било осмислено от слушателите, той продължи:

— И макар и да е неучтиво да се пита, по какъв точно начин ръководи господин Укон това начинание? Къде е бързината, скритостта? Къде е готовността? След почти двайсет дни, бил ли е подновен поне един разкрач от стената? Да се сменят пропадналите камъни под кирпичената стена отнема време. Но да говориш, че строителството в крепостта подлежи на същия военен ред като на бойното поле — това не е нищо повече от хвалба на някой, който не съзнава същинското си положение. Ако бях шпионин от вражеска област, лесно щях да забележа, че там, където стената е най-слаба, може да се напада. Глупост е да си мислиш, че това няма да стане и да продължаваш бавно-бавно, все едно че си благородник в оставка, който си строи павилион за чай!

— За тези от нас, които работим в чертите на крепостта, това е голямо неудобство. Наместо да вините хората, които минават отсам, защо не обсъдите нещата и не ускорите хода на работата? Разбира те ли ме? Не само надзорникът, но и вие, подчинените му и майсторите?

Щом свърши, той се засмя весело.

— Е, прощавайте. Бях груб и просто казах, каквото мисля, но ние всички нощем и денем мислим за това като за важна обществена работа. А, стъмнило се е. Сега, ако ме извините, ще си вървя у дома.

Докато Укон и хората му стояха втрещени, Токичиро излезе с бърза крачка от крепостта.

На следващия ден той беше в конюшните. Нито един човек на новото му място не можеше да се мери с него по старателност.

— Никой не обича конете колкото него — говореха другите коняри.

До такава степен се бе посветил на обиколките на конюшнята и грижите за конете, че удивяваше с това дори останалите работници там и ежедневието му бе изцяло погълнато от животните.

Началникът на работниците влезе в конюшнята и го повика:

— Киношита, търсят те.

Токичиро вдигна поглед изпод корема на любимия кон на Нобунага, Сангецу и попита:

— Кой?

На крака на Сангецу бе излязъл цирей и сега Токичиро подмиваше глезените му с гореща вода.

— Щом е заповед, значи е от господаря Нобунага. Побързай.

Началникът се обърна и извика към стаята на самураите:

— Хей! Някой да смени Киношита и да заведе Сангецу в конюшнята.

— Не, не. Аз ще го свърша.

Токичиро не се появи, преди да е свършил с миенето на крака на Сангецу. Намаза го с лекарство, превърза раната, поглади животното по врата и накрая сам го заведе до яслата му.

— Къде е господарят Нобунага?

— В градината. Ако не побързаш, ще докараш Негово Височество в лошо настроение.

Токичиро влезе в стаята за дрехи и си облече синята наметка с адамовото дърво. Заедно с Нобунага в градината имаше пет-шест служители, включително Шибата Кацуие и Маеда Инучийо.

Облечен в своята си синя наметка, Токичиро се забърза, спря на повече от двадесет крачки от господаря и се просна по очи на земята.

— Ела тук, Маймунке — нареди Нобунага. Инучийо веднага му подаде столче. — Ела по-близо.

— Да, господарю.

— Маймунке? Чух, че доста големи думи си изприказвал снощи на строежа на външната стена.

— Узнахте ли вече, господарю?

Нобунага се засмя пресилено. Токичиро, който сега със засрамено изражение се кланяше пред него, нямаше вид на човек, способен да каже такива големи приказки.

— Отсега нататък се въздържай повече — смъмри го Нобунага. — Ямабучи Укон дойде при мен тази сутрин и почна шумно да се оплаква от твоето лошо държание. Успокоих го, понеже според други в думите ти изглежда е имало доста здрав смисъл.

— Извънредно съжалявам.

— Иди на строежа и се извини на Укон.

— Аз ли, господарю?

— Разбира се.

— Ако това е заповед, ще ида и ще се извиня.

— Не си ли съгласен?

— Колебая се дали да го кажа, но няма ли така да поощрим порока? Това, което казах, беше вярно и неговата работа, що се от нася до това как ви служи, трудно може да се нарече съвестна. Дори тази малка поправка отнема повече от двайсет дни и освен това…

— Маймунке, и на мен дори ли ще ги разправяш онези големи приказки? Вече чух за речта ти.

— Мисля, че казах очевидното, а не само големи приказки.

— Щом е така, колко дни трябва да отнеме завършването на работата?

— Ами… — Токичиро стана малко по-предпазлив и се замисли, но скоро отвърна: — Е, след като е вече започната, мисля, без затруднения ще мога да я довърша за три дни.

— Три дни! — възкликна неволно Нобунага.

Шибата Кацуие доби раздразнен вид и се засмя пренебрежително на доверчивостта, с която Нобунага прие думите на Токичиро. Инучийо обаче изобщо не се съмняваше, че той може да направи точно това, за което говори.

На самото място Нобунага издигна Токичиро на поста надзорник на строителните работи. Щеше да замени Ямабучи Укон и само за три дни от него се очакваше да поправи триста разкрача от крепостната стена.

Прие поръчението и се приготви да се оттегли, но Нобунага отново го попита:

— Чакай. Сигурен ли си, че успееш да се справиш?

По съчувствения тон на гласа му ставаше ясно, че не иска Токичиро, ако не успее, да бъде принуден да си направи сепуку. Този седна по-изправен и каза:

— Ще го направя при всяко положение.

Въпреки това Нобунага го помоли още малко да си помисли.

— Устата ни причиняват най-много нещастия, Маймунке. Не упорствай заради такова дребно нещо.

— До три дни стените ще са готови да ги огледате — повтори Токичиро и се оттегли.

Този ден се върна в къщи по-рано и извика:

— Гондзо! Гондзо!

Щом, в отговор на повикването на господаря си, младият слуга надникна в задната градина, Токичиро бе седнал там с кръстосани крака, съвсем гол.

— Нещо искате да свърша ли?

— Да, точно така — отвърна той с оживление. — Имаш малко пари у себе си, нали?

— Пари ли?

— Това казах.

— Ами…

— Какво стана с малкото пари, които ти дадох преди време за разни разходи по домакинството?

— Те отдавна свършиха.

— Ами, тогава какво стана с парите за храна?

— От дълго време е нямало и пари за храна. Когато ви казах — трябва да е било преди два месеца — вие отвърнахте, че ще трябва да се постараем да се справим някак, така че ние се стараем да се справяме.

— Значи няма пари?

— И няма откъде да има.

— Ами тогава какво да правя аз?

— Имате ли нужда от нещо?

— Бих искал тази вечер да поканя едни хора у дома.

— Ако става дума само за саке и храна, мога да пообиколя магазините и да купя малко на кредит.

Токичиро се плесна по бедрото.

— На теб разчитам, Гондзо.

Взе едно ветрило и почна да си вее с широки движения. Духаше есенен вятър и листата на адамовите дървета в изобилие падаха по земята; имаше също и много комари.

— Кои са гостите?

— Майсторите на строежа. Навярно ще дойдат всички заедно.

Токичиро се изкъпа във ваната в градината. Тъкмо в този момент някой извика от входа.

— Кой е? — попита слугинчето.

Гостът свали шапка и се представи:

— Маеда Инучийо.

Стопанинът на малкия дом излезе от ваната на терасата, сложи си лятно кимоно и се появи пред къщата.

— Аха, господин Инучийо. Чудех се кой ли може да е. Влизайте и сядайте — извика Токичиро свойски и сам сложи няколко възглавници на пода. Инучийо седна.

— Дойдох доста неочаквано.

— Нещо спешно ли има?

— Не, не става дума за мен. За вас се отнася.

— А?

— Държите се, сякаш за нищо не ви е грижа на този свят. Обвързали сте се с невъзможна за изпълнение задача и аз не мога да не се тревожа за вас. Вие сам си я избрахте, така че трябва да сте уверен в успеха.

— А, говорите за крепостните стени.

— Разбира се! Приказвахте, без да мислите. Дори и господарят Нобунага се държа, сякаш не иска да си направите после заради това сепуку.

— Три дни казах, нали?

— Имате ли някаква надежда за успех?

— Съвсем никаква.

— Никаква?

— Разбира се, че не. Не зная нищо за това как се строят стени.

— И тогава какво ще правите?

— Ако мога да накарам строителите да работят здраво, мисля че трябва, просто като използвам докрай силите им, да мога да успея да свърша това.

Инучийо снижи глас:

— Ами, тъкмо в това е въпросът.

Странни съперници в любовта бяха те. Макар и да обичаха едно и също момиче, двамината мъже бяха станали приятели. Не даваха израз на своето другарство нито на думи, нито с дела, а по-скоро в едни малко странни взаимоотношения — всеки познаваше добре другия и бяха започнали да се уважават взаимно. Днес, в частност, посещението на Инучийо бе изглежда предизвикано от неподправена загриженост за Токичиро.

— А помисляли ли сте за това, какво смята Ямабучи Укон? — попита Инучийо.

— Сигурно ми е сърдит.

— Ами знаете ли какви ги мисли и върши Укон?

— Знам.

— Така ли? — Инучийо сам се прекъсна. — Щом можете да виждате така добре, тогава умът ми може да е спокоен.

Токичиро се загледа втренчено в Инучийо. После кимна сякаш в знак на разбиране.

— Бива си ви, Инучийо. Каквото и да попадне под погледа ви, добре го оглеждате, а?

— Не, вие сте по-досетливият. Били сте достатъчно умен да забележите какво прави Ямабучи Укон, а също и…

— Не, не казвайте нищо повече.

Щом Токичиро направи жест, сякаш да запуши с ръка устата си, Инучийо весело плесна с ръце и се засмя.

— Да го оставим на въображението. Разбира се, че е по-добре да не казваме нищо — канеше се естествено да заговори за Нене.

Гондзо се върна и донесе саке и храна. Инучийо понечи да си тръгне, но Токичиро го спря.

— Сакето тъкмо пристигна. Пийте една чашка с мен, преди да си тръгнете.

— Е, щом настоявате — и Инучийо си пийна добре.

Никой от гостите, за които бяха донесени сакето и храната обаче не се появи.

— Ами, никой не идва — каза накрая Токичиро. — Гондзо, какво мислиш, че се е случило?

Щом Токичиро се обърна към Гондзо, Инучийо се обади:

— Токичиро, да не би да сте поканили строителните майстори тази вечер?

— Точно така. Трябва да обсъдим някои неща предварително. За да свършим с работата за три дни, ще трябва да повдигнем духа на мъжете.

— Наистина съм ви надценявал.

— Защо казвате това?

— Уважавах ви като два пъти по-съобразителен от останалите хора, но вие сте единственият, който не се е досетил, че това ще се случи.

Токичиро впери поглед в смеещия се Инучийо.

— Помислете си и сам ще разберете — продължи Инучийо.

— Противникът ви не е човек със скрупули. Той е, в края на краищата, Ямабучи Укон — мъж с ограничени способности, дори и сред тези, за които обикновено се смята, че ги нямат. Няма причина да се моли успешно да го надиграете.

— Разбира се, но…

— И ще седи ли просто с пръст в устата? Мисля, че не.

— Разбирам.

— Без съмнение замисля някаква пречка, за да се провалите. Тъй че може и да сме прави, като си мислим, че майсторите, които сте поканили тук тази вечер, няма да дойдат. И работниците, и майсторите смятат Ямабучи Укон за малко по-важна личност от вас.

— Така. Разбирам — главата на Токичиро клюмна. — Щом е така, то това саке е да си го пием ние двамата. Не е ли най-добре да оставим тази работа на боговете и да го довършим?

— Това добре, но вашето обещание да свършите работата за три дни започва от утре.

— Казвам ви, дайте да пийнем, пък да става каквото има да става.

— Щом сте решили, седнете и да пийнем.

Не пиха много, но дълго разговаряха. Инучийо бе истински майстор на разговора и Токичиро неусетно се превърна в негов слушател. За разлика от Инучийо той нямаше формално образование. Като малък не бе имал на разположение и един ден, който, като децата на самураите, да посвети на изучаване на книги и добро държание. Не смяташе това за беда, но знаеше, че е пречка за напредването в обществото и когато си мислеше за тези, които имат по-добро образование от него или седеше и разговаряше с тях, винаги бе решен да направи техните знания свои собствени. И така, с интерес слушаше казваното другите.

— А, чувствам се малко пиян, Токичиро. Хайде да вървим да спим. Трябва да ставате рано, а аз имам пълна вяра във вас — с тези думи Инучийо най-сетне отмести чашата си настрани, стана и си тръгна.

Щом неговият приятел си отиде, Токичиро се излегна на една страна, сгъна лакът под главата си и заспа. Не забеляза кога слугинчето е влязло и е пъхнало възглавница под главата му.

Не знаеше що е това безсънна нощ. Когато спеше, небето, земята и той самият се сливаха в едно. Щом се събуди обаче, както стана рано на следващата сутрин, отново се превръщаше в своето старо аз.

— Гондзо! Гондзо!

— Да, да. Буден ли сте вече, господине?

— Доведи ми кон!

— Господине?

— Кон!

— Кон ли, господине?

— Да! Днес отивам рано на работа. Няма да се връщам у дома нито тази, нито утре вечер.

— За жалост още нямаме нито кон, нито конюшня.

— По дяволите! Вземи някой на заем от махалата. Не отивам на излет. Трябва ми за държавна работа. Не се май, излез и доведи някой кон.

— Може да е сутрин, но навън е още тъмно.

— Ако спят, почни да удряш по портата. Смяташ ли, че е лично за мен, може и да се помаеш. Но е за държавна работа, така че всичко е напълно оправдано.

Гондзо си сложи горна дреха и объркан се забърза навън. Върна се, като водеше един кон. Нетърпелив да стигне по-бързо, неопитният млад ездач потегли в галоп срещу зората, без дори да попита откъде се е появило животното. Токичиро мина през седем-осем от къщите на строителните майстори. Те получаваха издръжка от рода и се числяха към занаятчийското сдружение. Домовете им бяха всички построени с доста разточителство, имаха слугини и наложници и в сравнение с къщата на самия Токичиро бяха извънредно представителни.

Мина от къща на къща, като удряше по портите и викаше на спящите вътре хора.

— Елате на сбор! Елате на сбор! Всички, които работят на строежа, да са на местата си до Часа на тигъра. Всеки закъснял ще бъде уволняван. Това е заповед на господаря Нобунага!

Разнасяше тази вест от една къща на друга. От пропития с пот чул на коня се вдигаше бяла пара. Тъкмо когато стигна крепостния ров, небето на изток започна да просветлява. Върза животното до крепостната порта Карабаши, пое си дълбоко дъх и застана така, че да препречи входа. Държеше в ръка своя дълъг меч и очите му ярко блестяха.

Събудени още по тъмно, майсторите се чудеха какво е станало и пристигаха един по един, като водеха хората си.

— Чакайте! — разпореди се Токичиро и ги спря на вратата.

След като съобщят как се казват, мястото, където работят и броя на работниците и помощниците си, им позволяваше да минат. После тихо нареди да чакат по работните си места. Доколкото успяваше да види, почти всички бяха тук. Работниците стояха подредени, но неспокойно си мърмореха нещо.

Все още с извадена сабя в ръка, Токичиро застана пред тях.

— Тихо!

Говореше, сякаш с върха на своята вдигната сабя дава заповед.

— Стройте се!

Работниците се подчиниха, но се хилеха пренебрежително. По погледа в очите им бе ясно, че го смятат за младок и се смеят на начина, по който с изпъчени гърди е застанал отпреде им. За тях това размахване на сабята не бе нищо повече от нелепо перчене и само предизвикваше насмешка.

— Тази заповед важи за всички ви — каза Токичиро със силен глас и напълно незаинтересован вид: — По нареждане на господаря Нобунага, аз, при все че съм тъй недостоен, ще оглавявам отсега строителството. Ямабучи Укон отговаряше до вчера, но от днес отговарям аз — докато говореше, огледа от дясно на ляво редиците на работниците. — Допреди не дълго време бях сред най-долната група на слугите. По благоволение на Негово Височество ме преместиха в кухнята и сега работя в конюшните. Прекарал съм само малко време в тази крепост и нищо не разбирам от строителни работи, но щом стане дума да се служи на господаря ни, възнамерявам да не отстъпя на никого. И така, питам се, при началник като мен, дали има сред вас някои, които биха поискали да ми станат помощници. Мога да си представя, че занаятчиите са с особен, занаятчийски нрав. Ако на някого от вас не се харесва да работи при тези условия, моля, чувствайте се свободни да го кажете и веднага ще ви освободя.

Всички млъкнаха. Дори и майсторите скриха своето пренебрежение и си държаха устите затворени.

— Никой ли? Няма ли никой, който да е недоволен от мен като началник? — попита той отново. — Щом няма, нека веднага се заемаме за работа. Както казвах преди, непростимо е по време на война този строеж да отнема двайсет дни. Възнамерявам да свършим работата до сутринта, на третия ден от днес нататък. Искам да заявя това ясно, за да ме разберете и да работите здраво.

Майсторите се спогледаха. Естествено бе реч от такъв род да предизвика подигравателни усмивки у тези хора с оредели коси, които вършеха такава работа от детинство. Токичиро забеляза как посрещат неговите думи, но предпочете да не обръща внимание на това.

— Майсторът на зидарите! Главните дърводелци и мазачи! Излезте!

Те пристъпиха напред, но щом вдигнаха погледи, по лицата им се четеше насмешка. Изведнъж Токичиро удари главния мазач с тъпото на своята дълга сабя.

— Що за безочие! С кръстосани ръце ли стоиш пред началник? Вън!

Като си мислеше, че е порязан, мъжът падна с писъци на земята. Останалите пребледняха и коленете им се разтрепериха.

Токичиро продължи със суров глас:

— Ще ви разпределя по места и задължения. Слушайте внимателно.

Отношението им се промени. Никой нямаше вид, че внимава само с едно ухо. Бяха тихи, макар и все така упорити. И макар и да не му оказваха съдействие, изглеждаха уплашени.

— Разделил съм двестате разкрача на стената на петдесет участъка и сега една група отговаря за по четири разкрача. Всяка ще се състои от десет човека — трима дърводелци, двама мазачи и петима зидари. Ще оставя избора на хората на майсторите. Вие, майстори, ще надзиравате всеки четири, до пет групи, така че проверявайте дали работниците не бездействат и внимавайте за разпределението на хората. Ако някой от вас има излишни в момента хора, премествайте ги на място, където не достигат. Не оставяйте и миг време за губене.

Кимаха, но бяха видимо неспокойни. Такъв род разпоредничене ги дразнеше и бяха недоволни, че са им дали да работят на точно определени места.

— А, почти забравих — добави Токичиро с по-силен глас. — Освен разпръснатите на по пет разкрача десетима мъже, оставям при всяка група резерва от по осем помощника и двама работници. Като гледам как е било досега на строежа, работниците и мазачите често напускат скелето и прекарват деня си в работа, която не е тяхна, като носене на трупи. Но един работник на своето работно място е все едно войник на бойното поле. Той никога не бива да напуска своя пост. И бил той дърводелец, мазач или зидар, не трябва да изоставя оръдията си на работа. Това ще е същото, както войник да захвърли своя меч или копие на бойното поле.

Разпредели местата и раздели хората. После се провикна така властно, сякаш дава начало на битка:

— Да почваме!

Токичиро намери работа и за новите си помощници. Нареди на единия от тях да бие тъпан. Щом даде знак на работниците да започват, мъжът заудря тъпана, все едно че влизаха в сражение — по един удар на всеки шест крачки.

Два удара на тъпана бяха знак за почивка.

— Почивка!

Токичиро даде нареждането, застанал върху един голям кръгъл камък. Ако някой не почиваше, скарваше му се.

Мястото на строежа бе очистено от леността, която цареше там дотогава — замени я напрегната дейност, каквато се среща по-често на бойното поле, придружена от жарка пот. Токичиро обаче наблюдаваше мълчаливо и по лицето му никога не се прочиташе задоволство. „Още не. Не така се върши работа“, мислеше си той.

От многото години труд работниците знаеха как да използват умело телата си. Даваха си вид, че работят здраво, но всъщност не се потяха с истинска пот. Противенето им стигаше дотам, че намираха малка утеха в това да показват на пръв поглед послушание, но всъщност да не работят здраво. През своя по-раншен живот Токичиро бе тънал в пот и познаваше същинската нейната цена и хубост.

Не е вярно да се твърди, че трудът е напълно свързан с тялото. Ако той не е изпълнен с дух, няма разлика между потта на хората и тази на кравите и конете. Мълчеше и си мислеше за същината на потта и работата. Тези хора работят, за да ядат. Или за да изхранват родители, жени и деца. Работят за храна или за удоволствие и не се издигат по-горе от това. Тяхната работа е дребнава. И посредствена. Желанията им бяха толкова ограничени, че в Токичиро се надигна вълна на съжаление и той си помисли; „И аз преди бях такъв. Разумно ли е да очакваш големи дела от хора, които имат малко надежда?“ Ако не съумее да ги изпълни с по-висок дух, няма причина да работят с по-голямо старание.

За Токичиро, застанал мълчаливо на строежа, средата на деня дойде бързо. Половин ден е една шеста от отпуснатото му време. Като оглеждаше мястото обаче не можеше да види никакъв признак от сутринта да са напреднали. И над скелето, и под него мъжете бяха сякаш пълни с жар, но това не бе нищо повече от преструвка. Тъкмо напротив, след три дни те очакваха пълното и съкрушително поражение на Токичиро.

— Обяд е. Удари тъпана — нареди Токичиро.

Шумът и ехтежът на строителната площадка отведнъж пресекнаха. Щом видя, че работниците са наизвадили храната си за обед, той прибра сабята и си тръгна.

Следобедът на строежа приключи в същия дух, освен че дисциплината се разхлаби и леността стана по-очевидна, отколкото сутринта. Нищо не бе по-различно от предния ден, когато ръководеше Ямабучи Укон. Дори и по-лошо — на работниците и помощниците бе наредено от тази вечер да работят без почивка или сън и те знаеха, че три дни няма да ги пуснат да излязат вън от крепостта. Така още повече скъпяха труда си и не правеха нищо друго, освен да измислят нови начини как да се измъкват от работа.

— Спирайте работа! Спирайте работа! Измийте си ръцете и се съберете на площадката!

Беше още светло, но чиновникът внезапно почна да обикаля и нареди да ударят тъпана.

— Какво става? — почнаха да се питат подозрително един друг работниците.

Когато попитаха майсторите, онези им отвърнаха със свиване на рамене. Всички отидоха на площадката, където стоеше дървеният материал, за да видят за какво става дума. Там на открито бе натрупана храна и саке. Купчините бяха високи като планини. Казаха им да седнат и те насядаха по сламени постелки, камъните и гредите. Токичиро се настани тъкмо посред работниците и вдигна чаша.

— Е, това не е много, но пред нас имаме три дни. Един ден мина вече бързо, но не бих искал от вас да работите и да се опитвате да направите невъзможното. Така че, за тази вечер само, ви каня да пийнете и да си починете колкото ви душа иска.

Държанието му бе съвсем различно от тазсутрешното и той сам даде пример, като пресуши една чаша.

— Хайде — провикна се, — пийте. За тези, които не обичат саке, има храна и сладкиши.

Работниците бяха удивени. Изведнъж почнаха да се тревожат дали ще свършат работата до третия ден.

Токичиро обаче пръв се понапи.

— Хей! Има много саке. И е от крепостта, така че колкото и да пием, в избата има още. Щом пием, можем да танцуваме, да пеем или просто да си спим, докато удари тъпанът.

Скоро работниците престанаха да се оплакват. Не само че ги освобождаваха от работа, но и неочаквано получаваха храна и саке. Отгоре на това самият надзорник си почиваше и разговаряше с тях.

— Този господин има чувство за хумор, а?

Щом сакето почна да действа, взеха да си пускат шеги. Майсторите обаче още гледаха Токичиро със студенина.

— Хъ! Хитрува, но всичко е ясно.

И това ги настрои дори още по-враждебно. По лицата им се четеше съмнение дали е уместно да се пие саке на мястото, където се работи и те дори не докосваха чашите си.

— Майсторите! Какво има? — Токичиро стана с чаша в ръка и седна посред хладните им погледи. — Та вие въобще нищо не пиете. Може би си мислите, че майсторите имат същите отговорности като военачалниците и затова не трябва да пият. Но не се тревожете толкова. Каквото може да се направи, може, а каквото не може — не. Ако съм сбъркал и не успеем да свършим това за три дни, нещата ще приключат с моето самоубийство — и като накара насила майстора с най-киселото изражение да си вземе чаша, Токичиро сам му наля от бутилката. — Е, ако си говорим за тревожене, не толкова тъкмо този строеж или собственият ми живот ме занимават сега. Тревожа се за съдбата на тази област, в която всички живеете. Ако завършването само на тази малка строителна работа отнема двайсет дни, с такъв дух тази област ще загине.

Думите му бяха прочувствени. Работниците изведнъж се умълчаха. Сякаш натъжен от нечия смърт, Токичиро вдигна поглед към вечерните звезди.

— Допускам, че и вие всички сте виждали области да се въздигат и пропадат. И познавате нещастието на хората, които живеят в покорени области. Е, от това не може да се избяга. Съвсем естествено, Негово Височество, военачалниците и тези от нас, които сме най-нископоставени самураи не забравяме дори в съня си за отбраната и на най-малката част от тази област.

— Но силата и немощта на една област не са в крепостите й. Те са тъкмо тук, у вас. Хората на областта са нейните каменни стени и ровове. Докато работите на строежа на тази крепост, може да се чувствате, все едно измазвате нечий чужд дом, но грешите. Вие строите своите собствени укрепления. Какво ще стане, ако един ден тази твърдина бъде изгорена до основи? Тази съдба със сигурност ще сполети не само нея. Градът долу също ще потъне в пламъци и цялата област ще бъде разорена. Всичко ще напомня гледка от пъкъла — ще късат деца от родителите, старци ще търсят синовете и дъщерите си, девойките ще пищят отчаяно, болните ще изгарят живи в пожарите. Ах, ако нашата област бъде покорена, това наистина ще бъде краят. Вие всички имате родители, деца, съпруги и болни роднини. Винаги, винаги трябва да помните това.

Даже майсторите престанаха да се подсмиват и добиха сериозен вид. Те също имаха имот и семейства и думите на Токичиро попаднаха, където трябва.

— И благодарение на какво живеем днес в мир? Най-вече, разбира се, благодарение на Негово Височество. Но вие, хората на тази област, също трябва да ни защитавате, а тази крепост е същинското наше средище. Колкото и да се сражават самураите, ако сърцевината, хората, подадат…

Токичиро говореше със сълзи на очи и без да се преструва. Скърбеше дълбоко и вярваше на всяка дума, която казва.

Тези, до които достигна силата и истинността на думите му, незабавно изтрезняха и утихнаха. Някой проплака и си издуха носа. Беше майсторът на дърводелците — най-влиятелният и най-старият между работниците — който се бе противопоставял на Токичиро по-открито от всички останали.

— Ах, аз!… Ах, аз!…

Избърса сълзите от своите надупчени от сипаница страни. Останалите го гледаха удивени. Щом усети, че всички наблюдават него, той изведнъж си проби път между своите другари и се хвърли на земята пред Токичиро.

— Няма какво да ме извини. Сега разбирам собствената си глупост и нехайство. Трябва за урок да ме завържете и заради нашата област да побързате със строежа — старецът бе свел глава и трепереше, докато говореше.

Първо Токичиро го изгледа с неподправено изумление, но после кимна леко с глава и каза:

— Хм. Ямабучи Укон ви е казал да постъпите така, прав ли съм?

— Вие през цялото време го знаехте, господине Киношита.

— Как можеше да не знам? И когато ви поканих, Укон е казал на теб и на останалите да не идвате у дома.

— Точно така.

— И ви е казал да бъдете колкото се може по-мудни на строежа, нарочно да бавите работата и да не изпълнявате нарежданията ми.

— Д-да.

— Не ме изненадва, че е направил такива неща. И стига всички вие да бяхте объркали нещата, и вашите глави щяха да изпопадат. Е, добре, недей да хленчиш. Сигурно е, че ще ти простя, задето си осъзнал своята грешна постъпка.

— Но има и още. Ямабучи Укон ни обеща, че ако работим колкото се може по-зле и забавим нещата така, че да надхвърлим трите дни, ще ни даде куп пари. Като чух обаче какво току-що казахте, сега знам, че да приемем парите на господин Ямабучи и да ви се противопоставим би значело да работим за собствената си гибел. Вече прогледнах. Като водач на непокорните трябва да бъда наказан, а строежът — завършен без бавене.

Токичиро се усмихна, като осъзна, че с този обрат неговият силен враг се е превърнал в искрен съюзник. Вместо да устрои над човека съд, той му подаде чаша.

— У теб няма вина. В момента, в който си осъзнал всичко това, си станал най-верният гражданин на тази област. Хайде, пийни. После, като си починем, да почваме работа.

Майсторът с две ръце пое чашата и се поклони от сърце. Но не отпи от нея.

— Хей! Всички вие! — викна той, като скочи изведнъж на крака и вдигна нависоко чашата си. — Ще направим точно тъй, както казва господин Киношита. След като опразним чашите, нека почваме работа. Трябва да се срамуваме от себе си. Чудо е, че небето още не ни е наказало. Досега напразно съм гълтал своя ориз, но оттук нататък ще се опитам да си го наваксам. Ще се стремя да бъда истински полезен. Реших вече. А вие, останалите?

Едва майсторът свърши да говори, и другите веднага се изправиха.

— Да вървим!

— Ще успеем! — завикаха всички.

— О, благодаря ви! — каза Токичиро и също вдигна чаша. — Е, за три дни ще оставя настрана това саке. Щом свършим работа, ще го пием, колкото ни душа иска! Също така, не знам колко пари е казал, че ще ви даде Ямабучи Укон, но след като привършим тази работа, ще ви възнаградя, с каквото мога.

— Няма да имаме нужда от нищо такова.

Всички, начело със сипаничавия майстор, пресушиха чашите на една глътка. И досущ като войни на сражение, готови да се бият в първите редове, се спуснаха обратно към строежа.

Като стана свидетел на въодушевлението им, Токичиро изпита за първи път същинско облекчение.

— Успях! — изпусна се той, без да мисли.

Нямаше обаче да пропусне този случай — смеси се с останалите и като полудял работи в калта през следващите три нощи и два дни.

— Маймунке! Маймунке!

Някой го викаше. Видя, че бе Инучийо, с необичайно развълнуван вид.

— Инучийо.

— Сбогувам се.

— Какво?

— Отивам в изгнание.

— Защо?

— Посякох един човек в крепостта и господарят Нобунага ме наказа. Засега се превръщам в ронин.

— Кого посече?

— Ямабучи Укон. Ти ще ме разбереш по-добре от всеки друг.

— Ах, изпреварил си ме.

— Горещата кръв на младостта! Помислих си това точно след като го посякох, но беше твърде късно. Дори и да я потискаш, природата на човека несъзнателно излиза наяве. Ами добре…

— Сега веднага ли тръгваш?

— Грижи се за Нене, Маймунке. Това показва, че тя и аз не сме били създадени един за друг. Отнасяй се добре с нея.

Горе-долу по същото време, един-единствен кон, сякаш оставен без ездач, профуча в галоп през тъмнината от Кийосу към Наруми. Сериозно ранен, Ямабучи Укон здраво се държеше за седлото. До Наруми имаше осем-девет часа път пеша, а конят на Укон препускаше бързо.

Вече бе тъмно и никой не можеше да види, но ако беше ден, минаващите по пътя щяха да забележат кръвта, която, докато конят препуска, капеше по земята. Раната на Укон бе дълбока, но не смъртоносна. Въпреки всичко, вкопчен в гривата на коня, той се питаше кое ли ще бъде по-бързо — копитата на животното или смъртта.

„Само да успея да стигна до крепостта Наруми“, мислеше си той и си спомняше, че когато му нанесе удара, Маеда Инучийо почти се метна върху му с крясък:

— Изменник!

Изреклият това обвинение глас беше като гвоздей, забит право в черепа му и не искаше да се махне оттам. Сега неговите мисли блуждаеха в помътеното съзнание, а вятърът го бръснеше върху гърба на препускащия кон. Как ли е узнал Инучийо? Като осъзна, че това събитие ще се отрази върху крепостта Наруми и върху съдбата не само на неговия баща, но и на целия род, бе обхванат от паника и кръвта затече по-силно.

Крепостта Наруми беше едно от страничните укрепления на рода Ода. От по-рано бащата на Укон, Саманосуке, бе направен от Нобухиде управител на Наруми. Въпреки това той гледаше на света с ограничен поглед и видяното не му вещаеше голямо бъдеще. Когато Нобухиде умря, Нобунага бе на петнадесет години и се ползваше с по-лошо име от всякога. По това време Саманосуке се отметна от него и тайно се съюзи с Имагава Йошимото.

Нобунага разкри измяната на Наруми и напада на два пъти крепостта, но не успя да я превземе. За това имаше причина — и военно, и стопански откъм гърба я подкрепяха могъщите Имагава. Нобунага можеше да напада както си поиска, но силите му винаги отиваха напразно. Той разбираше това и дълги години не обръщаше внимание на метежниците.

Но и Имагава на свой ред почнаха да се съмняват във верността на Саманосуке. И от двете страни гледаха на Наруми подозрително, а такова отношение на владетел на голяма област може само да ускори кончината на човека. И така Саманосуке, каквито и да бяха неговите действителни намерения, отиде при Нобунага, показа дълбоко съжаление за многогодишното си лошо държание и замоли да бъде върнат на своята предишна длъжност.

— Клонът никога не израства по-нависоко от дървото. Добре би било, ако разбереш това. Опитай отсега да ми бъдеш верен — и с тези думи Нобунага му прости.

После и бащата, и синът извършиха многобройни и внушителни обществени дела и тяхната някогашна измяна бе забравена. Но това, което беше добре скрито, бе забелязано от двама души — Маеда Инучийо и Киношита Токичиро. От известно време те вече създаваха грижи на Укон, а накрая Токичиро получи поста надзорник на строежите и на следващия ден Инучийо нападна и рани Укон. Сега, допускащ, че е бил разкрит, този бягаше, олюляващ се от раните си, от крепостта и отиваше към Наруми.

Щом стана време да види портата на крепостта, бе вече утро. Уверил се, че е пристигнал, Укон изгуби свяст, като все още се държеше за гърба на коня. Когато се свести, беше наобиколен от крепостните стражи, които се грижеха за раните му. Щом стана на крака и главата му се избистри, мъжете наоколо сякаш си отдъхнаха.

Бързо известиха Саманосуке какво е станало. Неколцина от служителите се втурнаха с ококорени очи навън и разтревожени почнаха да питат:

— Къде е младият господар?

— Как е той?

Бяха изумени. Но най-силно стреснат от всички бе баща му. Като видя стражите да помагат на сина му да влезе в градината, той, неспособен да потисне бащината болка, сам изтича навън.

— Дълбоки ли са раните?

— Татко…

Укон се свлече на земята и преди отново да припадне, каза:

— Прости ми…

— Вътре! Бързо, отнесете го вътре!

По цялото лице на Саманосуке се четеше съжаление за това, което вече не може да се поправи.

Службата на Укон при Нобунага го тревожеше от самото начало, тъй като сам той не се бе върнал искрено към рода Ода и още не беше готов за подчинение. Но когато по щастливо стечение Укон бе назначен за надзорник на поправката на стените на крепостта, Саманосуке видя в това сгоден случай, какъвто чакаше от години й незабавно прати на Имагава тайно известие:

Сега е времето да ударим по рода Ода. Ако настъпите от източната граница на областта с пет хиляди души към крепостта Кийосу, ще събера отрядите си и ще премина в нападение. В същото време моят син ще хвърли крепостта в паника отвътре, като я подпали.

Между това Укон е бил ранен и избягал обратно сам. И това не прилича на лично скарване. Изглежда, че заговорът им е разкрит. Саманосуке беше силно разтревожен и свика целия род на съвещание.

— Макар и да е възможно да не получим подкрепа от Имагава, не можем да направим друго, освен да почнем военни приготовления и да сме подготвени за нашествието на Ода. Ако вестта за нашия бунт стигне до Имагава и те се включат във войната, предишните ни надежди да сломим Ода с един удар може все пак да се осъществят.

След изгнанието на Инучийо Нобунага нямаше много неща за казване. Неговите служители се съобразяваха с настроенията му и нито един от тях не говореше за пропъдения. Това обаче не задоволяваше напълно Нобунага и той веднъж заяви:

— Когато двама войни се сбият в лагера или в крепостта се извади меч, най-строго правило е наказанието да бъде пълно, независимо от причините за скарването. Инучийо е ценен мъж, но по природа непостоянен. А това е вторият път, когато ранява служител. По-голямо великодушие от това законът не може да позволи.

По-късно същата вечер промърмори на старшия служител, който дежуреше пред вратата:

— Този Инучийо! Чудя се къде ли е отишъл сега, когато го прогоних. Да бъдеш ронин е добре за душата. Може пък малко изпитания да му са от полза.

А как вървят работите на строежа? С горчиво съжаление Нобунага си мислеше, че това е вечерта на третия ден, откакто Токичиро пое поста надзорник. Ако не свърши до сутринта, ще бъде принуден, колкото и Нобунага да съжалява за това, да си направи сепуку. „А и той е един упорит, си каза Нобунага, говори нелепости направо пред всички.“

Служители като Инучийо и Токичиро бяха млади и заемаха ниско положение, но той добре знаеше, че между подчинените, останали от времето на баща му, малцина са с техните способности. С известна гордост си помисли, че тези двамата са редки мъже не само в неговия малък род, но и в света като цяло. Каква загуба! Не можеше обаче да показва загрижеността си и я криеше от оръженосците и по-старите служители.

Тази вечер рано се мушна под мрежата против комари. Тъкмо когато щеше да заспи обаче, един служител коленичи на входа на спалнята му.

— Извънредно важно е, господарю! Ямабучи от Наруми са развели знамето на бунта и открито се готвят за съпротива.

— Наруми ли?

Нобунага излезе изпод мрежата и както бе в своите нощни дрехи от бяла коприна, отиде в съседната стая и седна.

— Генба?

— Господарю?

— Влез.

Сакума Генба отиде до прага на съседната стая и се просна по очи на земята. Нобунага си вееше с ветрило. През нощта вече можеше да се усети хладината на ранната есен, но в крепостта с нейните гъсталаци от дървета все още имаше рояци комари.

— Това всъщност не е толкова неочаквано — каза най-сетне Нобунага, почти сякаш бе сдъвквал думите и после ги бе изплюл. — Щом Ямабучи се бунтуват, то значи циреят, който заздравяваше, сега отново е малко загноил. Ще почакаме, докато сам се пръсне.

— Лично ли ще отидете, господарю?

— Няма да е необходимо.

— Вашите отряди…

— Не мисля, че ще е нужно лечебно мазило — засмя се той и продължи: — Дори и да се готвят за война, съмнявам се дали имат смелост да нападнат Кийосу. Когато синът му бе ранен, Саманосуке е изпаднал в паника. По-добре ще е за малко от разстояние да ги наблюдаваме как се издуват.

Скоро след това Нобунага отново си легна, но на следващата сутрин стана по-рано от обикновено. Може би в дъното на ума си е бил разтревожен за съдбата на Токичиро много повече, отколкото за случилото се в Наруми. Веднага щом стана, отиде заедно с няколко служители да огледа мястото на строежа.

Утринното слънце изгряваше. И на мястото на вчерашното бойно поле не беше оставено нито парче дърво, нито камък, нито бучка пръст или парченце талаш. Земята бе ометена до чисто. С утрото мястото на строежа вече не беше строеж. Това надхвърляше очакванията на Нобунага. Рядко изпитваше изненада и, ако сега бе поне малко изненадан, не го показваше. Но Токичиро беше свършил работата за три дни и отгоре на това, в очакване на проверката на Нобунага, бе наредил да изнесат останалите греди и камъни вън от крепостта и да пометат земята.

Лицето на Нобунага несъзнателно светна от радост и изненада.

— Успял е! Погледнете! Погледнете какво е направил Маймунката! — Обърнат към служителите си, той говореше, сякаш това бе негово собствено постижение: — Къде е? Повикайте Токичиро тук.

— Онзи, който идва по моста Карабаши, изглежда е господин Киношита — каза един от служителите.

Мостът беше точно пред тях. И по него тичаше Токичиро.

Гредите за скелето, както и останалите дървета и камъни, инструментите и сламените постелки, бяха струпани на куп до рова. Занаятчиите и работниците, които бяха прекарали три дни и нощи в работа, без да почиват, спяха дълбоко като свити в пашкули гъсеници. Дори и майсторите, които се бяха трудили заедно с работниците, легнаха на земята и заспаха веднага, щом строежът бе привършен.

Нобунага гледаше отдалеч всичко това. Още веднъж осъзна колко е подценявал способностите на Токичиро. „Тази Маймунка! Знае как да накара хората да работят! Щом има умението да накара хората да работят до смърт, трябва да го сложа начело на обучени войници и от него може да излезе твърде добър пълководец. Няма да бъде грешка да го пратя в битка като предводител на двеста-триста души.“ Изведнъж Нобунага си спомни един стих от „Военното изкуство“ на Сун Цу:

Най-важното начало

за победа във войната

е да накараш войните си

да умират с радост.

Отново и отново си повтаряше това, но се съмняваше, че самият той притежава тази способност, която със сигурност няма нищо общо със стратегията, тактиката и авторитета.

— Тази сутрин определено сте станали рано, господарю. Можете да видите какво сме направили със стените на крепостта.

Нобунага погледна надолу към нозете си и Токичиро бе там, коленичил и притиснал двете си длани към земята.

— Маймунке? — Нобунага избухна в смях.

Току-що бе видял лицето на Токичиро, което след три безсънни денонощия, изглеждаше, сякаш е покрито с полузасъхнала грапава мазилка. Очите му бяха зачервени, а дрехите — изпоцапани с кал.

Нобунага отново се засмя, но скоро съжали човека пред себе си и сериозно каза:

— Добре си се справил. Трябва да ти се спи. Най-добре е през целия ден да спиш.

— Много ви благодаря.

Токичиро искрено се радваше на похвалата. Да му кажат, че може да спи през целия ден колкото му душа иска, докато самата област няма и ден за отдих, е най-голямата от всички похвали, си помисли Токичиро, докато сълзите овлажняваха натежалите му клепачи. При все че изпитваше такова задоволство обаче, той добави:

— Имам молба, господарю.

— Каква е тя?

— Награда — каза ясно Токичиро и стресна служителите. Дали това не ще разсее рядкото добро настроение на Нобунага? Бяха загрижени за Токичиро.

— Какво искаш?

— Пари.

— Много ли?

— Не, само малко.

— За теб ли са?

— Не — Токичиро посочи към рова. — Аз не съм единственият, който е правил строежа. Бих искал достатъчно само, колкото да разделя между работниците там. Те са толкова уморени, че заспаха.

— Говори с ковчежника и вземи толкова, колкото ти трябва. Но аз трябва да направя нещо, за да възнаградя теб. Какъв е сега приходът ти?

— Получавам трийсет кан.

— Това ли е всичко?

— То е повече, отколкото заслужавам, господарю.

— Ще го увелича на сто кан, ще те преместя в отряда на копиеносците и ще те сложа да командваш трийсет пехотинци.

Токичиро млъкна. Строго погледнато, постовете на отговорник за въглищата и дървата и после за строителните работи бяха запазени за високопоставени самураи. Млада кръв обаче течеше в жилите на Токичиро и той естествено от няколко години хранеше надеждата да постъпи на бойна служба в отрядите на стрелците с лък или копие. Да отговаряш за тридесет пехотинци бе най-ниската степен сред началниците във войската. Но това бе работа, която го радваше много повече от това да отговаря за конюшните или кухнята.

Беше толкова щастлив, че забрави за миг сдържаността и без да мисли, със същите уста, които допреди малко бяха толкова възпитани, заяви:

— Докато работех на този строеж, имаше нещо, за което постоянно си мислех. Както и да го погледнете, водоснабдяването в крепостта е лошо. Ако бъде обсадена, ще липсва питейна вода и в скоро време ровът ще пресъхне. Стане ли нещо, ще може само да се опитваме да пробием обсадата. Но в случай, че ни нападне войска, която няма вероятност да победи в открит бой…

Загледан настрани, Нобунага се преструваше, че не чува. Токичиро обаче нямаше да спре посред пътя:

— Винаги съм смятал, че връх Комаки далеч превъзхожда Кийосу както по водни запаси, така и за нападение и отбрана. Бих искал настоятелно да ви предложа да се пренесете от Кийосу на Комаки, господарю.

При това предложение Нобунага го изгледа яростно и излая:

— Стига толкова, Маймунке! Отиваш твърде далеч. Върви веднага да спиш!

— Да, господарю — сви рамене Токичиро.

„Получих урок, помисли си той. Лесно е да се провалиш при благоприятни обстоятелства. Когато е в добро настроение, човек трябва да бъде скастрян. Още не съм достатъчно опитен. Оставих радостта да ми помрачи ума и отидох твърде далеч. Трябва да призная, че съм още неопитен.“

След като разпредели възнаграждението между работниците, той все пак не се прибра у дома да спи, а тръгна да обикаля сам из града под крепостта. Можеше да зърне в сърцето си фигурата на Нене, която от известно време не бе срещал.

„Чудя се какво ли прави тя напоследък?“ Веднага щом си помисли за Нене, го обхвана парещо притеснение за неговия самопожертвователен и упорит приятел Инучийо, който напусна областта и му преотстъпи любовта на това момиче. Откакто Токичиро служеше на рода Ода, единственият, на когото беше разкривал сърцето си като на приятел бе Инучийо.

„Обзалагам се, че е спрял в дома на Нене. След като е трябвало да напусне областта като ронин, не може да знае кога ще успее да я види отново. Без съмнение й е казал нещо, преди да потегли“, помисли си Токичиро. Истината бе, че той сега повече от любов и от храна имаше нужда от сън. Но, като си мислеше за приятелството, храбростта и верността на Нене, не можеше просто да легне и да спи.

Един истински мъж винаги разпознава друг такъв. Защо тогава Нобунага не оцени Инучийо, както подобава? От определено време насам измяната на Ямабучи Укон бе известна, поне на Инучийо и Токичиро. Не можеше да си представи по каква причина Нобунага не е знаел за това и с нерадост се питаше защо Инучийо, който рани Укон, бива наказан.

„Е, каза си, може да е било наказание, а може прогонването му да е всъщност израз на обичта на Нобунага. Когато почнах да приказвам, без да мисля, с изражение на всезнайко, той добре ме стресна. Трябва да призная, че да говоря пред другите служители за лошото водоснабдяване и да се обявявам за пренасяне в Комаки, бе неблаговъзпитано“, мислеше си той, докато обикаляше из града. След безсъницата есенното слънце му се струваше ужасно ярко.

Щом видя в далечината къщата на Матаемон, сънливостта сякаш отлетя; избухна в смях и ускори крачка.

— Нене! Нене! — провикна се той.

Това беше махалата на стрелците, а не квартал с внушителни покрити порти и големи домове. Малките, уютни самурайски къщи с огради от пръчки и спретнати градинки отпред мирно се редяха една до друга.

Токичиро имаше навика да говори на висок глас, а когато неочаквано зърна фигурата на своята възлюбена, която не бе виждал от известно време, той замаха с ръце и открито развълнуван се забърза към нея. Всичко се случи така, че сигурно всички къщи в махалата се запитаха какво ли става. Нене се обърна с израз на откровена изненада на лицето.

Смяташе се, че любовта трябва да бъде добре пазена тайна. Когато обаче някой вика толкова силно, че всички махленски прозорци се отварят и дори майка й и баща й вътре в къщи чуват, съвсем естествено е едно младо момиче да се почувства неудобно. Допреди малко Нене стоеше пред портата и с празен поглед се взираше в есенното небе. Щом чу гласа на Токичиро обаче, лицето й стана яркочервено и тя разтреперана се скри зад вратата.

— Нене! Аз съм, Токичиро!

Сега гласът на Токичиро стана дори още по-силен и той изтича при нея.

— Съжалявам, че ви пренебрегнах. Бях много зает със задълженията си.

Нене бе наполовина зад портата, но тъй като той я бе поздравил, по необходимост се поклони изискано.

— Вашето здраве трябва да стои на първо място — каза тя.

— У дома ли е баща ви?

— Не, излезе.

Вместо да го покани вътре, тя се отдръпна малко назад.

— Е, щом господин Матаемон е излязъл… — Токичиро бързо осъзна колко неудобно трябва да се чувства момичето, — … то по-добре да си тръгвам.

Нене кимна, сякаш и тя иска същото.

— Просто минах да попитам, дали Инучийо се е отбивал тук.

— Не, не е — Нене поклати глава, но кръвта нахлу в лицето й.

— Идвал е, нали?

— Не.

— Наистина ли?

Загледан в червените водни кончета наоколо, Токичиро за момент потъна в мисли.

— Въобще ли не е идвал у вас? — главата на Нене клюмна и очите й се напълниха със сълзи. — Инучийо е предизвикал гнева на Негово Височество и напуснал Овари. Чухте ли за това?

— Да.

— От баща си ли научихте?

— Не.

— Е, от кого го чухте тогава? Не, няма смисъл да криете това. Той и аз сме заклети приятели. Каквото и да ви е казал, това няма да промени нищо. Идвал е тук, нали?

— Не. Научих това току-що… от едно писмо.

— Писмо ли?

— Само преди минута някой хвърли нещо в градината пред моята стая. Когато слязох да видя какво е, намерих писмо, увито около един малък камък. Беше от господин Инучийо — гласът й трепереше, докато говори.

Заплака и се обърна с гръб към Токичиро. Беше мислил за нея само като за съобразителна, умна жена, но в крайна сметка тя бе едно момиче.

След това, което бе виждал в тази девойка досега, Токичиро откри още една страна на нейната хубост и чар.

— Ще ми позволите ли да видя писмото? Или е нещо, което не бива да бъде показвано на никого?

При тази молба Нене кротко извади писмото от кимоното си и му го подаде.

Токичиро бавно го отвори. Почеркът без съмнение е на Инучийо. Съдържанието беше просто. На Токичиро обаче писмото казваше много повече, отколкото пише в него.

Посякох, една важна личност и трябва днес да напусна благословената област на господаря Нобунага. Имаше време, когато бях посветил и живота, и съдбата си на любовта. Но, когато поговорихме за това като мъже, решихме, че Вие ще живеете по-добре с Киношита, който е по-добрият от двама ни. Тръгвам и Ви поверявам на него. Покажете, ако обичате, това писмо и на господин Матаемон и много Ви моля да не се тревожите повече. Не съм сигурен дали изобщо ще можем да се срещнем някога отново.

На места буквите бяха мокри от сълзи. Дали са на Нене или на Инучийо? Не, разбра той, бяха неговите.

В Наруми бяха готови за война и наблюдаваха действията на Кийосу. Но годината клонеше към края си, а нямаше знак Нобунага да напада.

Съмнения и подозрения тревожеха бащата и сина Ямабучи. Тяхното притеснение се увеличаваше от още нещо. Не само бяха изменили на Нобунага, но на тях гледаха с подозрение и бившите им съюзници — Имагава от Суруга.

В този тъкмо момент в околностите на Наруми се пръсна слух, че господарят на съседната крепост Касадера е в съюз с Нобунага и ще нападне укреплението им в гръб.

Касадера бе странична крепост на рода Имагава. Дали по нареждане на Имагава или в съюз с Нобунага, едно нападение със сигурност бе възможно.

С напредването на деня слуховете се разрастваха. Накрая сред рода Ямабучи и техните служители почнаха да се явяват признаци на паника. Преобладаващото мнение беше, че трябва изненадващо да нападнат Касадера. След като бяха взели такива предпазни мерки, само за да се затворят в една празна черупка, бащата и синът най-сетне поеха нещата в свои ръце. Поведоха посред нощ войската си и се приготвиха за сутрешно нападение над вражеската крепост.

Слухове от същия род обаче се пръскаха и в Касадера, където причиниха същия род безпокойство. Гарнизонът бързо се приготви за отбрана и сега бе нащрек.

Ямабучи нападнаха и сражението скоро се наклони във вреда на защитниците, които като не можеха да дочакат подкрепленията от Суруга, подпалиха крепостта и загинаха в отчаяна битка сред пламъците.

Войската от Наруми, която се втурна в изпепелената крепост, вследствие на тежките загуби бе намаляла почти наполовина. С набрана от боя ярост те обаче щурмуваха тлеещите развалини, като размахваха мечове, копия и пушки.

Всички се присъединиха към гръмкия победен вик. И в този миг от Наруми пристигнаха побягнали в жалко безредие конници и пехотинци.

— Какво е станало? — попита изненаданият Ямабучи Саманосуке.

— Войската на Нобунага беше невероятно бърза. Отнякъде са знаели какво става тук и изведнъж с повече от хиляда мъже връхлетяха върху нашата слабо пазена крепост. Нападението бе така яростно, че въобще нямаше какво да сторим!

Като си поемаше едва дъх, раненият съобщи някак си това и после продължи с новината, че не само крепостта е превзета, но и Укон, синът на Саманосуке, който още не се бе оправил от раните, бил пленен и обезглавен.

Саманосуке, който тъкмо бе подел победната песен, мълчаливо стоеше зашеметен. Около крепостта Касадера, която сам бе нападнал и превзел, всичко бе само необитаеми, обгорели развалини.

— Такава е волята на небето!

С вик той извади своята сабя и на място си разпра корема. Странно бе обаче, че сметна това за воля на небето, понеже краят, който сам си избра, бе със сигурност подготвен от човек.

За един ден Нобунага покори Наруми и Касадера. Скоро след като завършиха строежа на крепостните стени, Токичиро се изгуби нанякъде и известно време никой не го виждаше. Веднага щом се чу обаче, че Наруми и Касадера са преминали под властта на Овари, и той се завърна незабелязано.

— Вие ли пръснахте слуховете от двете страни и предизвикахте разкол сред враговете ни?

Когато го питаха, Токичиро само поклащаше глава и не казваше нищо.

Заложникът на Йошимото

Хората от областта Суруга не наричаха своята столица Сумпу; за тях тя бе просто Мястото на управлението, а крепостта — Двореца. Жителите, от Йошимото и членовете на рода Имагава чак до обикновените граждани, вярваха, че Сумпу е столица на най-голямата област по източното крайбрежие. Градът бе пропит с аристократичен дух и дори простите хора следваха модата в императорския Киото.

В сравнение с Кийосу Сумпу беше друг свят. Дъхът на улиците, държанието на гражданите, дори и бързината, с която хората ходят и начина, по който се гледат помежду си и разговарят — всичко сочеше у обитателите на Сумпу една небрежна самоувереност. Човек можеше да познае тяхното положение по пищността на дрехите им, а когато излизаха, пред устата си държаха ветрила. Музикалното, танцовото и поетическото изкуство процъфтяваха. Спокойствието, което се четеше по всички лица, напомняше за благодатната пролет на някакво далечно минало. При хубаво време можеше да се види връх Фуджи, ако не бе мъгливо, а зад боровата горичка на храма Кийомидера се показваха кротките вълни на морето. Войниците на Имагава бяха силни и Микава, владението на рода Токугава, не бе много повече от подчинена област.

„В моите жили тече кръвта на Токугава и все пак аз съм тук. Служителите ми в Окадзаки поддържат някак моята крепост, областта Микава продължава да съществува, но господарят й е разделен от служителите си…“ Ден и нощ Токугава Иеясу размишляваше върху тези неща, но никога не можеше да заговори за тях открито. Съжаляваше своите служители. Когато си спомнеше къде се намира, обаче, изпитваше благодарност, че е жив.

Иеясу бе само на седемнадесет, но вече беше баща. Преди две години, след като встъпи в пълнолетие, Имагава Йошимото бе уговорил брака му с дъщерята на един от своите сродници. Синът на Иеясу се роди предишната, пролет, така че още не бе направил и шест месеца. От стаята, в която бе поставил писалището си, често чуваше плача на бебето. Съпругата му още не се беше възстановила напълно от раждането и продължаваше да стои в стаята за родилки.

Щом чуеше плача на своя новороден син, седемнадесетгодишният баща слушаше гласа на собствената си плът и кръв. Рядко отиваше обаче да види семейството си. Не разбираше онези нежни чувства към децата, за които говорят другите хора. Когато потърсеше в своето собствено сърце това усещане, откриваше, че не просто е отслабено, а и напълно липсва. Като знаеше какъв мъж и баща е, изпитваше съжаление към съпругата и детето си. Всеки път, когато се почувстваше така, обаче, състраданието не бе толкова към неговото собствено семейство, а по-скоро към обеднелите, унизени служители в Окадзаки.

Насилеше ли се да мисли за детето, винаги се натъжаваше. „Скоро ще поеме пътя на този горчив живот и ще изстрада същите лишения като мене.“

На петгодишна възраст Иеясу бе пратен като заложник при рода Ода. Щом обърнеше поглед назад към изпитанията, които бе преживял, не можеше да не съчувства на новородения си син. Тъгата и скръбта на човешкия живот със сигурност не ще го подминат. Тъкмо сега обаче хората виждаха отвън, че той и семейството му живеят в дом, не по-малко разкошен от тези на рода Имагава.

„Какво ли беше това?“ Иеясу излезе на терасата. Някой навън бе дръпнал лозите, които растяха в градината и пълзяха нагоре по кирпичените стени. Пръчките на откъснатия ластар леко потрепваха.

— Кой е? — извика той.

Ако е някой, който върши бели, сигурно ще избяга. Но не можеше да чуе стъпките му. Сложи си чифт сандали и излезе през задната врата в кирпичената стена. Един мъж се бе проснал по очи, сякаш го чакаше. До него лежаха голяма плетена кошница и тояга.

— Джиншичи?

— Много време мина, господарю.

Преди четири години, когато най-сетне получи разрешението на Йошимото, Иеясу се върна в Окадзаки, за да посети гробовете на близките си. По пътя един от неговите служители, Удоно Джиншичи, бе изчезнал. Съжаление се събуди у Иеясу, щом видя кошницата, тоягата и променената осанка на Джиншичи.

— Станал си странстващ свещеник.

— Да, това е удобно прикритие за пътуване из страната.

— Кога пристигна тук?

— Току-що. Исках да ви видя скришом, преди отново да тръгна на път.

— Четири години оттогава, нали? Получавах подробните ти доклади, но след като нямах вест от теб, откакто отиде в Мино, се страхувах за най-лошото.

— В Мино ме завари междуособната война и за известно време предпазните мерки по граничните постове и междинните станции бяха много строги.

— Бил си в Мино значи? Добре трябва да си прекарал там.

— По време на междуособицата останах една година в Инабаяма. Както знаете, сега крепостта на Сайто Досан е разрушена и Йошитацу е господар на цяло Мино. Щом положението се поуспокои, се преместих в Киото и Ечидзен, минах през северните области и продължих до Овари.

— Ходи ли в Кийосу?

— Да, прекарах известно време там.

— Разкажи ми. Макар че съм в Сумпу, мога да се досетя какво ще стане с Мино, но положението на рода Ода не е много лесно за отгатване.

— Да напиша ли доклад и да ви го донеса вечерта?

— Не, не и писмено — Иеясу се обърна към задния вход в кирпичената стена, но изглежда се сети за нещо друго.

Джиншичи бе неговите очи и уши към външния свят. Откакто бе на пет години, Иеясу пребиваваше при рода Ода и после — при Имагава, бродещ изгнаник във вражески области. Живял като заложник, той никога не бе усетил свободата и дори и сега нещата не се бяха променили. Очите, ушите и умът на един заложник са затворени и ако той сам не направи усилия, няма кой да го смъмря или окуражава. При все това или може би заради ограниченията, които от детинство му бяха налагани, Иеясу бе станал извънредно честолюбив.

Преди четири години прати Джиншичи из другите области, за да може да разбере какво става там — ранен признак на надигащата се у него амбиция.

— Тук ще ни видят, а ако разговаряме в къщата, служителите ми ще станат подозрителни. Да идем там — и с широки крачки Иеясу се отдалечи от жилището.

Домът на Иеясу бе в един от най-тихите квартали на Сумпу. Като вървяха малко по-надалеч от кирпичената стена, двамата стигнаха до брега на река Абе. Когато Иеясу бе дете и неговите служители го носеха още на гърбовете си, щом кажеше, че иска да излезе да си поиграе, го водеха тъкмо на тази река. Водите на реката течаха като че безспир и нейните брегове сякаш никога не се променяха. Това събуди спомени у Иеясу.

— Развържи лодката, Джиншичи — каза той, като стъпи живо в малката рибарска лодка.

Джиншичи се качи при него, направи един тласък с кола и лодката отплава от плитчините като бамбуково листо по течението. Като разбраха, че най-сетне са се скрили от очите на другите, самурай и служител заприказваха помежду си. В продължение на час Иеясу пое сведенията, които Джиншичи бе събрал с четиригодишно обикаляне. Все пак, свръх това, което бе научил от Джиншичи, в сърцето на Иеясу се таеше нещо далечно и голямо.

— Щом през последните години Ода не са нападали останалите области толкова, колкото по времето на Нобухиде, това трябва да е, за да сложат ред в дома си — каза Иеясу.

— Нобунага изцяло се беше посветил на тази цел, без значение дали насреща му стоят роднини или служители. Поваляше тези, които трябва да повали и прогонваше тези, които трябва да прогони. Почти напълно е очистил Кийосу от такива хора.

— До време Имагава се присмиваха на Нобунага и се носеха слухове, че е само разглезен и глупав хлапак.

— У него няма нищо от глупака — заяви Джиншичи.

— От отдавна си мисля, че са само злостни клюки. Когато обаче господарят Йошимото говори за Нобунага, той им вярва и въобще не вижда в него заплаха.

— Бойният дух на хората в Овари е съвършено различен отпреди няколко години.

— Кои са неговите добри служители? — попита Иеясу.

— Хирате Накацукаса е мъртъв, но там има доста способни мъже като Шибата Кацуие, Хаяши Садо, Икеда Шоню, Сакума Дайгаку и Мори Йошинари. Съвсем наскоро при него е дошъл един изключителен мъж на име Киношита Токичиро. Заема много нисък пост, но по някаква причина името му все е на устата на хората в града.

— А как се отнасят хората към Нобунага?

— Това е най-необичайното. Често се среща владетелят на една област да се посвети на управлението на народа си. А народът като правило се покорява на своя господар. В Овари обаче е по-различно.

— Как така?

Джиншичи се замисли за малко.

— Как да се изразя? Той не прави нищо особено необичайно, но докато Нобунага е там, хората са уверени в бъдещето… и макар и да знаят, че Овари е малка, бедна област с безпаричен господар, странното е, че също като хора от могъща област не се боят от война и не се тревожат за това, което идва.

— Хм. Питам се защо ли?

— Може би заради самия Нобунага. Казва им какво става днес и какво ще се случи утре и поставя целите, за които всички работят.

Вътре в себе си, без да има намерение да го прави, Джиншичи сравняваше двадесет и пет годишния Нобунага със седемнадесетгодишния Иеясу. В някои отношения Иеясу бе доста по-зрял — у него нямаше нищо детско. И двамата мъже бяха израснали при трудни условия, но помежду им всъщност не можеше да става сравнение. Бяха предали Иеясу петгодишен на враговете и жестокостта на света го бе направила студен до мозъка на костите.

Малката лодка отнесе Джиншичи и Иеясу надолу към средата на реката, а в тайния разговор времето минаваше. Щом свършиха да приказват, Джиншичи отново ги откара към брега.

После бързо нарами кошницата си и вдигна тоягата. На сбогуване с Иеясу каза:

— Ще предам на служителите ви каквото казахте. Има ли още нещо, господарю?

Иеясу стоеше на брега и веднага се разтревожи да не бъде видян.

— Нищо, освен това. Тръгвай бързо. — Докато отпращаше Джиншичи с кимване, той внезапно добави: — Кажи им, че съм добре — не съм боледувал нито веднъж.

После се върна сам в жилището си.

Прислужниците на съпругата му го търсеха навсякъде и щом видяха да се връща от брега на реката, един от тях каза:

— Нейна милост ви чака разтревожена и на няколко пъти ни праща да ви потърсим. Много се притеснява за вас, господарю.

— Така ли? — отвърна Иеясу. — Успокойте я и й кажете, че веднага идвам.

После отиде в своята стая. Щом седна, завари да го чака друг един служител — Сакакибара Хейшичи.

— По брега на реката ли се разхождахте?

— Да… просто да убия времето. Какво има?

— Идва вестоносец.

— От кого?

Без да отговори, Хейшичи му подаде писмо. Беше от Сесай. Преди да разреже плика, Иеясу с почит го вдигна към челото си. Сесай бе един монах от ордена Дзен, нещо като военен съветник на рода Имагава. За Иеясу той беше учителят, от когото бе получил напътствия както в изучаването на книгите, така и в бойните изкуства. Писмото бе кратко:

Тази вечер Негово Височество и гостите му ще слушат обичайната беседа. Ще ви чакам при Северозападната порта на Двореца.

Това беше всичко. Думата „обичайна“ обаче бе таен знак, добре познат на Иеясу. Тя означаваше, че Йошимото се среща със своите военачалници, за да обсъдят похода към столицата.

— Къде е вестоносецът?

— Вече си тръгна. Ще отидете ли в Двореца, господарю?

— Да — отвърна замислен Иеясу.

— Мисля, че господарят Йошимото всеки миг ще обяви своя поход към столицата.

Хейшичи неволно бе подслушал важния военен съвет, където този въпрос беше засяган на няколко пъти. Вгледа се внимателно в лицето на Иеясу. Онзи промълви някакъв отговор, сякаш това не го занимава.

Преценката на рода Имагава за силата на Овари и Нобунага бе много по-различна от това, което доложи Джиншичи. Йошимото възнамеряваше да поведе към столицата огромна войска, съставена от отряди на областите Суруга, Тотоми и Микава и очакваше в Овари да срещнат съпротива.

— Ако настъпим с голяма войска, Нобунага ще се предаде без кръвопролитие.

Такова бе повърхностното мнение, изразено от някои от членовете на военния съвет, но макар Йошимото и неговите съветници, в това число Сесай, да не оценяваха Нобунага толкова ниско, никой от тях не приемаше Овари толкова на сериозно като Иеясу. Веднъж преди време той даде своето мнение по това, но всички му изсмяха. В крайна сметка Иеясу бе заложник, и то млад, и имаше съвсем нищожна тежест между началниците на войската.

„Дали трябва да отварям въпрос за това или не? Дори и да настоявам…“

С писмото на Сесай пред себе си, Иеясу бе потънал в размисъл, когато една стара придворна дама на съпругата му се обърна с разтревожен израз на лицето към него.

— Господарката е в ужасно настроение — каза тя и го подкани съвсем за малко да отиде при нея.

Съпругата на Иеясу бе жена, която не мислеше за друго, освен за себе си. Беше изцяло безразлична както към държавните дела, така и към положението на своя мъж. Нищо друго не проникваше в нейния ум, освен собственото й ежедневие и проявите на внимание от страна на съпруга й. Възрастната придворна добре разбираше това и щом видя, че Иеясу още разговаря със своя служител, зачака с мълчаливо неудобство, докато една друга прислужница не влезе и прошепна нещо на ухото й. Старата дама нямаше какво повече да стори. Тя отново ги прекъсна с думите:

— Простете, господарю… Ужасно съжалявам, но Нейно Височество е много раздразнителна — поклони се на Иеясу и плахо го подкани още веднъж да побърза.

Иеясу знаеше, че това положение създава на прислугата на жена му повече тревоги, отколкото на всички останали, а и сам бе човек търпелив.

— Ах, да — каза той, като се извърна и после продължи към Хейшичи: — Е, уредете каквото е нужно и като стане време, елате да ми кажете.

Изправи се на крака. С вид, сякаш са били избавени, жените със ситни стъпки се завтекоха пред него.

Вътрешната част на дома бе на известно разстояние, така че не бе необяснимо защо съпругата често копнее да го види. Като мина през множеството извивки на централния и издигнатия коридор, той най-сетне стигна до частните покои на жена си.

В деня на сватбата дрехите на съпруга — бедния заложник от Микава — не можеха да се сравняват с разкоша и блясъка на облеклото на господарката Цукияма, осиновена дъщеря на Имагава Йошимото. „Микавеца“ — познат с това прозвище, бе предмет на пренебрежение от страна на рода Имагава. А като живееше така горда в своите усамотени покои, жена му презираше служителите от Микава, но обсипваше своя съпруг с цялата преданост на себичната си, сляпа обич. Бе също и по-възрастна от Иеясу. Ограничавана от плиткия им семеен живот, господарката Цукияма не смяташе мъжа си за много повече от един покорен младеж, който дължи своето съществувание на Имагава.

След като на пролетта след сватбата им роди, тя стана още по-себична и неразумна. Всеки ден неговата съпруга му даваше урок по търпение.

— О, станали сте. Малко по-добре ли се чувствате?

Иеясу погледна жена си и докато говореше, се накани да отвори плъзгащата се врата. Помисли си, че ако позволи на болната да зърне красотата на есенните багри и небето, настроението й може да се разведри.

Господарката Цукияма бе излязла от стаята за болни и сега седеше в средата на приемната със студен израз на оловното си лице. Свъси вежди докато казваше:

— Оставете затворено.

Не бе досущ красавица, но нейната кожа, както може да се очаква от жена, отраснала в облагодетелстваната среда на богато семейство, бе изискано бледа. И още, както лицето, така и върховете на пръстите й бяха почти прозрачно бели, може би вследствие на първото раждане. Държеше ръцете си прилежно свити в скута.

— Седнете, господарю. Бих искала да ви попитам за нещо.

Думите и очите й бяха студени като пепел. Иеясу обаче въобще не се държеше както биха очаквали от млад съпруг — меко снизходително отношение към другия като неговото повече подхожда на зрял мъж. Или може би имаше определено мнение за жените и с безпристрастие гледаше на тази, която би трябвало да обича най-много.

— Какво има? — попита той и седна пред нея, както го беше помолила. Но колкото по-кротък биваше нейният съпруг, толкова по-невъздържана ставаше тя.

— Искам да ви попитам за нещо. Излизахте ли преди малко някъде? Сам, без прислуга?

Очите й се наляха със сълзи. Кръвта нахлу по все още изпитото от раждането лице. Иеясу познаваше и състоянието на нейното здраве, и характера й и се усмихна, все едно се опитва да разсее детенце.

— Преди минута ли? Уморил се бях да чета и отидох да се поразходя малко по брега на реката. Трябва да опитате да се разходите и вие там. Есенните цветове и шума на насекомите — на брега е приятно по това време на годината.

Господарката Цукияма не слушаше. Вперила очи в своя съпруг, тя мълчаливо го обвиняваше за лъжата. Седеше напълно изправена, с безразлично изражение, но без обичайното участие в погледа.

— Странно. Щом сте отишли на разходка да слушате насекомите и да гледате есенните цветове, защо ще излизате с малка лодка посред реката и ще се криете толкова дълго време от хората?

— Аха… знаели сте.

— Може да съм затворена тук вътре, но зная всичко, което вършите.

— Така ли? — Иеясу се усмихна пресилено, но не каза нищо за своята среща с Джиншичи.

Макар да го бяха венчали с тази жена, Иеясу никога не бе успял да повярва, че тя е наистина негова съпруга. Ако я потърсеха служител или роднини на осиновителя й, тя щеше да им каже всичко, а и все си разменяше писма с дома на Йошимото. За неволната небрежност на съпругата си трябваше да внимава много повече, отколкото за погледите на Йошимотовите шпиони.

— Не, качих се на тази лодка край брега, без да се замислям много и се опитах да наглася веслото според течението. Мислех, че ще мога да се оправя с гребането, но щом навлязох навътре, не можех нищо да направя — той се засмя. — Досущ като дете бях. Вие къде бяхте, когато ме видяхте.

— Лъжете. Не бяхте сам, нали?

— Е, един слуга ме настигна по-късно.

— Не, не. Няма причина да се срещате тайно в една лодка с някакъв приличащ на слуга човек.

— Кой за бога ви е казал подобно нещо?

— Дори и да съм затворена вътре, има верни хора, които мислят за мен. Вие криете някъде жена, нали? Или ако не е тъй, навярно сте се уморили от мен и замисляте да избягате в Микава. Носят се слухове, че в Окадзаки сте си взели друга жена за съпруга. Защо криете това от мене? Зная, че се омъжихте за мен само от страх пред рода Имагава.

Тъкмо когато нейният плачлив, пълен с болнавост и недоверие глас намери накрая думите, които бе търсила, на вратата се появи Сакакибара Хейшичи.

— Конят ви е готов, господарю. Почти време е.

— Излизате ли? — преди Иеясу да може да отговори, господарката Цукияма го пресече: — Напоследък все по-често ви няма нощем. Та къде за бога отивате сега?

— В Двореца — без да й обръща внимание, Иеясу вече ставаше от мястото си.

Тя обаче не бе удовлетворена от неговото късо обяснение. Защо отива толкова късно в Двореца? И отново ли ще трае до полунощ, като предната вечер? Кой тръгва с него? Задаваше безброй въпроси.

Сакакибара Хейшичи чакаше господаря си зад вратата и макар да бе само служител, от всичко това почваше леко да губи търпение. Иеясу обаче бодро утеши жена си и накрая се сбогува. Без да се спира от неговото предупреждение, че може отново да простине, господарката Цукияма дойде до входа и го изпрати.

— Върнете се бързо — помоли го тя, като вложи в тези прощални думи всичката своя любов и вярност.

Иеясу мълчаливо стигна до главния вход. Щом обаче потегли под звездите, вечерният ветрец го подухна, той разроши гривата на коня си и настроението му напълно се промени — доказателство, че в неговите жили течеше, млада, жизнена кръв.

— Закъсняваме малко, нали, Хейшичи? — попита Иеясу.

— Не. На бележката нямаше ясно посочен час, значи как може да сме закъснели?

— Не за това говоря. Сесай, макар да е стар, никога не е закъснявал. Като млад мъж и като заложник би ме наскърбило, ако се забавим на уреченото място, докато старшите служители и Сесай вече са там. Нека побързаме — завърши той и пришпори коня си.

Освен един коняр и трима слуги, Хейшичи бе единственият служител, който придружаваше Иеясу. Докато бързаше да не изостане от коня, той се просълзи заради своя господар, чието смирено търпение към жена му и скромна вярност към Двореца — ще рече, към Имагава Йошимото — очевидно трябва да му костват големи страдания.

Негов клетвен дълг на служител бе да освободи господаря си от оковите. Трябва да премахне това негово подчинение и да го възвърне на падащото му се по право място на господар на Микава. И за Хейшичи всеки ден, отминал без тази цел да е била постигната, бе ден на една малка измяна.

Докато бягаше, прехапал устна, той с просълзени очи даде пред себе си клетва.

Пред погледите им се показа ровът на крепостта. Щом пресякоха моста, дюкяните и къщите на простолюдието изчезнаха. Сред боровете стояха белите стени и внушителните порти на жилищата на Имагава.

— Това не е ли господарят на Микава? Господарю Иеясу! — извика Сесай изпод сянката на дърветата.

Във време на война широката борова гора, която се виеше около крепостта, бе сборно място на войниците, а в мирно време нейните дълги и широки пътеки се използваха за езда.

Иеясу бързо слезе от седлото и се поклони почтително на Сесай.

— Благодаря ви, че сте си направили труда да дойдете тази вечер дотук, Ваше Преподобие.

— Тези съобщения винаги пристигат внезапно. Моето със сигурност трябва да ви е притеснило.

— Ни най-малко.

Сесай бе сам. Ходеше със своите стари сламени сандали, чийто размер съответстваше на едрите пропорции на тялото му. Иеясу тръгна заедно с него, в знак на почит — една стъпка зад учителя си — и подаде конските поводи на Хейшичи.

Докато слушаше своя наставник, Иеясу внезапно изпита към този човек благодарност, която не успяваше да изрази с думи. Никой не може да оспори, че да си заложник в чужда област е само по себе си злополучно, но като си помислеше за това, Иеясу осъзнаваше, че полученото от Сесай образование е било повече щастие за него.

Трудно е да намериш добър учител. Ако бе останал в Микава, никога нямаше да има възможността да учи при Сесай. И така нямаше да премине сегашното си класическо и военно образование — или обучението в Дзен, което смяташе за най-ценното, научено от Сесай.

Защо Сесай, един дзен-монах, постъпи на служба при господаря на Имагава и стана негов военен съветник, хората в други обрасти не разбираха и намираха за доста странно. Така например имаше хора, които наричаха Сесай „войнстващ монах“ или „светски монах“. Проучеха ли родословието му обаче, те щяха да открият, че е родственик на Йошимото. И все пак този бе само господар на Суруга, Тотоми и Микава. Славата на Сесай пък не познаваше граници — той принадлежеше на цялото мироздание.

Но Сесай бе поставил своите дарби в полза на Имагава. При войната срещу Ходжо, веднага щом забеляза признаци, че родът може да бъде победен, монахът помогна на Суруга да сключи мирен договор, който да не е в ущърб на Йошимото. А когато уреди сватбата на Ходжо Уджимаса за дъщерята на Такеда Шинген, господаря на Кай, могъщата област на северната им граница и брака на Йошимотовата дъщеря със сина на Шинген, той прояви своето голямо политическо умение, като обвърза трите области в съюз.

Не беше от онези монаси, които се движат в блестящо уединение с тояжка и изпокъсана шапка. Не беше „чист“ дзен-монах. Можеше да се нарече монах-политик, монах-воин и дори монах-немонах. Както и да го определят обаче, това не накърняваше величието му.

Сесай говореше пестеливо, но нещо, казано на Иеясу на терасата на храма Риндзай, се бе врязало в паметта на младежа:

— Да се криеш в пещера, да бродиш сам като блуждаещите облаци и течащата вода — не просто в това се крие величието на един монах. Призванието на монаха се мени с времето. В свят като днешния, да мисля само за собственото си просветление и да живея като някой, който „краде от безметежността на планините и полята“, все едно че презирам всичко наоколо, ще значи да упражнявам дзен само за себе си.

Прекосиха Китайския мост и минаха през северозападната порта. Трудно можеше да се повярва, че са зад стените на крепост. Всичко беше, все едно шогунският дворец е бил пренесен тук. Сред вечерта, в посока към Атаго и Кийомидзу, тъмнееше величественият конус на връх Фуджи. Лампите в нишите покрай прострелите се докъдето поглед стига коридори бяха запалени. Жени, толкова красиви, че погрешка можеше да ги вземеш за придворни от двореца, минаваха покрай тях, притиснали към гърдите си кото или носещи бутилки със саке.

— Кой е там в градината?

Пред леко зачервеното си лице Имагава Йошимото държеше ветрило във формата на гинково листо. Прекоси приличния на полумесец червен мост в двора. Дори оръженосците, които го следваха, носеха пищни дрехи и мечове.

Един от тях се върна по покрития мост, и бързешком влезе в градината. Някой пищеше. Гласът заприлича на Йошимото на женски и намерил това за странно, той се спря.

— Какво стана с оръженосеца? — попита след няколко минути господарят. — Не се връща. Иди ти, Ийо.

Ийо слезе в двора и се затича. Макар да наричаха мястото градина, то бе толкова голямо, че изглеждаше, сякаш води до подножието на връх Фуджи. Облегнат на стълба, при който засводеният мост свиваше встрани от главната пътека, Йошимото барабанеше с ветрилото и тихо си пееше.

Понеже употребяваше лек грим, бе достатъчно бледен да го вземеш за жена. Беше на четиридесет години и в разцвета на силите си. В зенита на своето благоденствие, Йошимото се наслаждаваше на света. Носеше косата си според благородническата мода, зъбите му бяха изискано почернени, а под носа му се виеше мустак. За последните две години бе понапълнял и тъй като по рождение беше с дълго туловище и къси нозе, сега изглеждаше малко обезобразен. Позлатеният меч и богато украсените с брокат дрехи му придаваха достолепно излъчване. Най-сетне някой от хората се върна и Йошимото спря да си тананика.

— Ти ли си, Ийо?

— Не, Уджидзане е.

Уджидзане, синът и наследникът на Йошимото, имаше вид на момче, което никога не е попадало на трудност в живота.

— Какво правиш навън в градината, когато почти се е смрачило?

— Биех Чидзу и когато си извадих сабята, тя избяга.

— Чидзу ли? Коя е Чидзу?

— Момичето, дето ми се грижи за птичките.

— Слугиня?

— Да.

— Какво е могла да направи, та да я наказваш със собствените си ръце?

— Отвратителна е. Хранеше едно рядко птиче, което ми пратиха чак от Киото и го остави да избяга — каза сериозно Уджидзане.

Хранеше необикновена привързаност към пойните птички. Сред благородниците бе добре известно, че ако някой намери рядка птица и му я прати, Уджидзане ще се почувства безумно щастлив. Така той, без да помръдне и пръст, бе станал притежател на сбирка от необичайни птици и клетки. Тук, говореше се, могат да убият някой човек заради птица. Уджидзане бе бесен, сякаш става въпрос за важна държавна работа.

Снизходителен баща, Йошимото разочаровано промърмори по повод глупавия гняв на сина си. И това пред служителите. При все че му е наследник, след като показа такова вдетиняване, неговите подчинени надали ще си помислят много добро за Уджидзане.

— Глупак! — извика силно Йошимото с намерение да покаже своята голяма обич. — На колко си години, Уджидзане? Церемонията ти по встъпване в пълнолетие отдавна мина. Наследник си на рода Имагава, а не правиш нищо друго, освен да се забавляваш с отглеждане на птички. Защо не се позахванеш с малко дзен-съзерцание или не попрочетеш някой военен трактат?

Щом неговият баща, който почти никога не му се караше, му заговори така, Уджидзане пребледня и млъкна. Общо взето, смяташе че може лесно да се справя с баща си, а пък вече беше и на възраст, когато бе способен да гледа на неговото поведение с критично око. Сега, наместо да спори, само се нацупи и навъси. Йошимото усещаше и това като едно слабо място. Уджидзане му бе много скъп и той знаеше, че със собственото си поведение никога не е добър пример за сина.

— Стига толкова. Отсега нататък се въздържай. Нали така, Уджидзане?

— Да.

— Защо изглеждаш толкова недоволен?

— Не съм недоволен от нищо.

— Добре тогава, тръгвай. Сега не е време да се отглеждат птички.

— Добре, обаче…

— Какво искаш да ми кажеш?

— Това време за пиене на саке с момичета от Киото, за танцуване и за биене на тъпан цял следобед ли е?

— Дръж си езика, многознайко!

— Обаче ти…

— Тихо! — кресна Йошимото и замери Уджидзане с ветрилото. — Наместо да укоряваш баща си, трябва сам да си знаеш мястото. Как мога да те провъзглася за мой наследник, ако не проявяваш интерес към военните дела и не учиш нищо за управлението и стопанството? Баща ти, докато беше млад, изучаваше дзен, премина през всякакви трудности и се сражава в безброй битки. Днес съм господар на тази малка област, но един ден ще управлявам цялата страна. Как съм могъл да имам дете с толкова малко кураж и честолюбие? Когато не мога да се оплача от нищо друго, само ти предизвикваш недоволството ми.

Сега вече служителите на Йошимото в коридора се видяха свити от изумление. Поразени от думите му, те до един мълчаливо се втренчиха в пода. Дори и главата на Уджидзане клюмна и той се загледа в падналото в краката му бащино ветрило.

Тъкмо в този момент един самурай влезе и обяви:

— Негово Преподобие, господин Сесай, господарят Иеясу и старшите служители очакват Ваше Височество в Павилиона на мандарината.

Павилионът на мандарината се издигаше на един склон, осеян с такива дървета и на това място Йошимото бе поканил Сесай и останалите си съветници, привидно за вечерна чайна церемония.

— А! Наистина ли? Всички ли са там? Като домакин не трябва да закъснявам.

Йошимото говореше, сякаш е бил спасен от сблъсък със сина си. Тръгна в обратна посока надолу по коридора.

Още от самото начало чаят не бе нищо повече от предлог. Както подобава за вечерна чайна церемония обаче, пърхащите сенки, хвърляни от фенерите, в съчетание с шума на насекомите, сякаш обгръщаха мястото с усещане за изтънченост. Но веднага щом Йошимото влезе и затвориха вратата, войниците се заеха да охраняват мястото така строго, че и вода не би могла да прокапе в него, без да бъде забелязана.

— Негово Височество.

Един служител обяви идването на своя господар с глас, все едно му се кълнеше във вярност. Слаба светлина трепкаше в голямата стая, построена по образец на храмовете. Сесай и всички старши служители бяха насядали в редица, завършваща с Токугава Иеясу. Мъжете се поклониха на своя господар.

Шумоленето от копринените дрехи на Йошимото ясно се чуваше в тишината. Той седна на мястото си сам, без оръженосец или слуга. Единствените му двама прислужници се държаха на разстояние от една-две крачки.

— Извинете закъснението ми — каза Йошимото в отговор на поклоните на военния съвет. После, като се обърна нарочно към Сесай, добави: — Боя се, че съм ви се натрапил, Ваше Преподобие.

Напоследък Йошимото бе добил навик всеки път, когато се срещнат, да пита за здравето на монаха. През последните пет-шест години Сесай често боледуваше и видимо остаря.

Сесай бе обучавал, закрилял и вдъхновявал Йошимото от детството му насам. Той знаеше, че дължи своето могъщество на държавническото изкуство и предвидливите замисли на Сесай. И така, Йошимото по начало не можеше да не усеща възрастта на монаха също така осезаемо, като своята собствена. Щом обаче осъзна, че силата на Имагава не е пострадала от това, дето не са се уповавали на Сесай и че в действителност тя е по-жизнена от всякога, той почна да вярва, че успехът му се дължи на неговите собствени способности.

— Сега съм възрастен мъж — каза веднъж Йошимото на Сесай, — моля ви, не се тревожете за управлението на областта или за военни въпроси. Прекарайте оставащите ви години приятно и се посветете на проправянето на Пътя на Буда.

Ясно бе, че започва да държи Сесай на почетно разстояние.

От гледище на Сесай обаче, да наблюдава Йошимото бе все едно да вижда препъващо се дете и той изпитваше все същата тревога. Гледаше на Йошимото точно така, както този — на своя син Уджидзане. Смяташе го за човек, който не заслужава доверие. Знаеше, че господарят се чувства в негово присъствие неудобно и го държи надалеч от себе си, като взима за предлог болестта му, но все пак се опитваше да го подпомага както в управлението, така и във военните дела. От началото на пролетта тази година, дори и когато беше болен, не бе пропуснал и едно от повече от десетте военни съвещания в Павилиона на мандарините.

Да действат ли сега или да почакат още малко? Това събиране щеше да реши въпроса и от решението щяха да зависят възхода или гибелта на рода Имагава.

Под звука на подобните на лек дъждец песни на щурците, съветът който щеше да преобрази страната, се провеждаше в най-строга тайна. Когато шумът на насекомите внезапно спря, групата стражи закрачи напред-назад покрай живия плет до павилиона.

— Проверихте ли за какво сме говорили на предишното съвещание? — попита Йошимото един от военачалниците си.

Онзи разстла някакви документи по пода и откри съвета с общо обяснение върху тях. Беше написал доклад за военната и стопанска сила на рода Ода.

— Говори се, че е малък род, но напоследък, изглежда, стопанството им е в забележителен възход — докато говореше, той показваше на Йошимото различни диаграми. — За Овари казват, че е сплотена област, но в източния и южния дял има места, като крепостта Ивакура, васални на вас, господарю. Освен това има мъже, които при все че са служители на Ода, знае се, са раздвоени в привързаността си. И така, понастоящем владенията на рода Ода са по-малко от половината, може би само две пети, от цялата Овари.

— Разбирам — каза Йошимото. — Изглежда, че е малък род, точно както сме и чували. Колко войници могат да свикат?

— Ако приемем владенията им за две пети от Овари, тези земи ще произвеждат около сто и шейсет до сто и седемдесет хиляди крини ориз. При положение, че десет хиляди крини стигат за изхранване на около двеста и петдесет мъже, то дори всички отряди на Ода да бъдат свикани, те няма да надхвърлят четири хиляди души. А ако махнете тези, които ще пазят крепостите, то се съмнявам, че могат да съберат повече откъм три хиляди души.

Йошимото внезапно избухна в смях. Винаги, когато се смееше, имаше навика леко да се накланя напред и да покрива почернените си зъби с ветрилото.

— Три-четири хиляди, казваш? Е, това надали е достатъчно да поддържаш една област да не падне. Сесай каза, че врагът, за който ще трябва да внимаваме на път за столицата, ще са Ода и вие също всички на много пъти ги споменавахте. Затова поръчах тези доклади. Но какво ще направят три-четири хиляди мъже пред лицето на моята военна сила? Колко ще ни струва да го подритнем и после с един удар да го повалим?

Сесай не каза нищо, останалите мъже също мълчаха. Знаеха, че Йошимото няма да промени своето мнение. Замисълът му зрееше вече няколко години и целта на всичките им военни приготовления бе походът на техния господар към столицата и покоряването на цялата империя. Времето бе назряло и Йошимото не можеше да се сдържа нито минута повече.

И все пак, след като от пролетта бяха проведени десет съвещания за започване на решителни действия и целта пак не бе постигната, то значи в тази решаваща група има някой на мнение, че все още е рано. Несъгласието идваше от Сесай. Той не само настояваше да не се действа прибързано, но и като пълен консерватор се обявяваше за мерки по подобряване на вътрешното управление. Не критикуваше амбицията на Йошимото да обедини страната, но и не изразяваше одобрение.

— Имагава е най-бляскавият от родовете през това поколение — бе казал той на Йошимото. — Ако дойде време, в което да няма наследник на шогуна, някой от рода Имагава ще трябва да поеме нещата в свои ръце. Ти при всички случаи трябва да храниш тази голяма амбиция и отсега да започнеш да се подготвяш за върховен владетел.

Самият Сесай бе научил Йошимото да мисли нашироко: Вместо да управляваш само една крепост, стани владетел на цяла област; вместо да владееш един само окръг, стани господар на десет области; вместо да господстваш над десет области, стани повелител на страната.

Всички проповядваха това. И всички самурайски деца се изправяха срещу този объркан свят с тази мисъл в главата. Това бе и основното във възпитанието, което Сесай даде на Йошимото. И така, откакто монахът се присъедини към военния съвет на Йошимото, въоръжените сили на рода Имагава рязко се увеличиха. Постепенно и неотклонно Йошимото се изкачваше по стъпалата към господството. Но напоследък Сесай долови голямо противоречие между възпитанието, което бе дал на Йошимото и своята роля на съветник и сега някак усещаше безпокойство от плановете на този да обедини страната.

„Няма дарбата за това“, мислеше си монахът. Като наблюдаваше нарастващата самоувереност на Йошимото, особено през последните години, бе почнал да разсъждава далеч по-консервативно. Това е върхът му. Дотук е, докъдето може да стигнат неговите заложби като владетел. Трябва да го накара да се откаже от замисъла. Това бе източникът на мъката на Сесай. И все пак той имаше малко основание да вярва, че Йошимото, така горд от своето издигане, изведнъж ще се откаже от идеята да се домогне до върховенство. На възраженията на Сесай се смееха като на признаци за старческо оглупяване и те оставаха нечути. Йошимото вече смяташе, че страната е в ръцете му.

„Трябва бързо да сложа край на това“, Сесай вече не се опитваше да го вразуми. Вместо това, всеки път, когато имаше съвещание, наблягаше на крайното благоразумие.

— Каква трудност ще срещна, когато потегля към Киото с всичките си сили и големите войски на Суруга, Тотоми и Микава? — попита отново Йошимото.

Замисляше безкръвен поход към столицата. От по-рано се осведоми за същинското положение на всички области по пътя и предварително планира своите дипломатически ходове, та да избегне колкото се може повече сражения. Първият сблъсък по пътя за Киото обаче нямаше да е с малките области Мино или Оми. Щеше да бъде, преди всичко останало, с Ода от Овари. Те бяха дребна риба. Но не можеше да бъдат укротени с дипломация или пари.

Те са наистина досаден неприятел. И не просто от днес за утре. През последните четиридесет години Ода и Имагава бяха във война. Ако паднеше някоя крепост, противниковата страна превземаше друга, а ако бъдеше опожарен град, в отговор биваха запалени десет села. Всъщност, от времето на бащата на Нобунага и дядото на Йошимото, на двата рода изглежда бе съдено да погребват костите на своите мъже по общата граница.

Щом слухът за похода на Имагава към столицата стигна до Ода, те бързо взеха решение да дадат една-единствена, голяма и решителна битка. За Йошимото Ода бяха възможно най-добрата жертва за неговата настъпваща войска и той продължаваше да крои нови и по-добри планове срещу тях.

Това бе последният военен съвет. Сесай, Иеясу и служителите си тръгнаха. На връщане бе непрогледен мрак — в Сумпу не гореше нито една светлинка.

— Няма какво да направим, освен да се молим на небето за сполука — промълви Сесай.

С възрастта дори и просветеният ум отново оглупява.

— Колко е студено — оплака се монахът, но нощта не беше такава, че човек да я вземе за студена.

Когато по-късно си спомниха този миг, решиха, че тъкмо оттогава насетне болестта на игумена се е влошила. Това бе последната нощ, в която нозете на Сесай въобще стъпваха по земята. Той умря тихо сред есенната самота, без никой да забележи.

От средата на зимата сблъсъците по границата сякаш замряха, но всъщност това бе сезонът, в който се събират сили за още по-широки действия. На следващата година зимният ечемик в плодородните ниви на крайбрежните области израсна нависоко. Черешовият цвят се ронеше по земята, а мирисът на младите, току-що покарали листа се носеше в небето.

Настъпи лято. Йошимото издаде от Сумпу заповед до войската да настъпи към столицата. Цял свят ококори очи в удивление пред огромното число и великолепното военно облекло на отрядите на Имагава. И заповедта накара малките и слаби области да се свият от страх. Посланието бе ясно и кратко:

Тези, които попречат на настъплението на войската ми, ще бъдат сразени. Онези, които я посрещнат радушно, ще бъдат зачитани.

След Празника на младежите наследникът на Йошимото, Уджидзане, остана да управлява в Сумпу и на дванадесетия ден на Петия месец главната войска, в изрядно снаряжение, потегли сред възгласите на народа на поход. Гледката на величествените воини, чийто блясък съперничеше с този на слънцето, приличаше на ярко изрисуван с картини развит свитък — флагове, знамена, бойни хоругви, въоръжение и доспехи. Войската навярно броеше двадесет и пет-двадесет и шест хиляди души, но нарочно я обявиха за четиридесетхилядна.

На петнадесети първите отряди влязоха в граничния град Чирю, а на седемнадесети наближиха Наруми и опожариха селата в тази част на Овари. Времето без прекъсване бе хубаво и топло. Браздите в ечемичените ниви и покритата преди с цветя земя бяха изсъхнали до бяло. Тук-там в синьото небе се издигаше дима на горящи села. Ала от областта на Ода не се чуваше и един пушечен изстрел. На селяните бе предварително наредено да се изтеглят и да не оставят нищо за настъпващите Имагава.

— Ако продължава тъй, крепостта Кийосу също ще бъде празна!

Сред еднообразието на тези мирни, равни пътища военачалниците и хората на Имагава усетиха тежината на доспехите си.

Тази вечер вътре в крепостта Кийосу лампите блестяха сред приглушения говор на обитателите. Приличаха на светлини, запалени тъкмо преди идването на страховита буря. Дърветата в двора на крепостта не трепваха и напомняха за странната неподвижност в самата среда на тайфун. А отвътре още не идваха никакви нареждания за обитателите на града. Нямаше заповед за оттегляне, за приготовление за обсада или по липса на каквото и да е друго, поне някакво успокоително известие. Търговците както обикновено отваряха магазините. Занаятчиите както винаги вършеха своята работа. Дори и селяните обработваха нивите си. Отпреди няколко дни обаче движението по пътищата бе спряло.

Градът малко поопустя. Ширеха се слухове.

— Чух, че Имагава Йошимото настъпва на запад с войска от четирийсет хиляди души.

Винаги, щом се срещнеха, неспокойните обитатели се залавяха за предположения относно бъдещата си съдба:

— Чудя се как ли господарят Нобунага възнамерява да защити града?

— Просто няма начин. Както и да го погледнеш, нашите отряди не възлизат дори и на една десета от силите на Имагава.

И посред всичко това виждаха военачалниците на рода един подир друг да преминават през града. Някои напускаха крепостта, за да отидат в окръзите, които оглавяват, но неколцина изглежда пребиваваха горе за постоянно.

— Навярно обсъждат дали да се предадат на Имагава или да заложат оцеляването на рода и да се бият.

Такива бележки на обикновените хора се отнасяха за неща, на които те не можеше да са свидетели, но обикновено не бяха далече от истината. Всъщност, през последните дни тъкмо този въпрос на няколко пъти поред бе ставал предмет на спор в крепостта. На всяко съвещание военачалниците се разделяха на две.

Защитниците на „сигурната линия“ и „оцеляването на рода преди всичко“ твърдяха, че най-разумно ще е да се предадат на Имагава. Спорът обаче не продължи дълго. Нобунага вече бе взел решение.

Единствената причина да свика съвещание на старшите служители беше не да се осведоми относно разумни планове за самозащита или средства за предпазване на Овари, а да ги извести за него. Щом разбраха решимостта на Нобунага, много от военачалниците сами се одързостиха и се върнаха окуражени по крепостите си.

След това Кийосу стана все така мирен като обикновено и броят на войниците там не нарасна забележимо. Както обаче можеше да се очаква, тази нощ Нобунага се буди безброй пъти, за да чете известията на пратените на фронта хора.

И на следващата вечер, веднага щом привърши с оскъдната си вечеря, Нобунага отиде в главната зала, за да обсъди с останалите бойното положение. Военачалниците, които още не си бяха тръгнали, постоянно пребиваваха край него. Никой не бе спал достатъчно и по бледите им черти се четеше решимост. Служителите, които не вземаха участие в обсъждането, се тълпяха в съседната стая и тази до нея. Хора като Токичиро бяха надалеч, седнали някъде през няколко на брой стаи. От две вечери, тази и предишната, бяха разтревожени и мълчаливи, сякаш с постоянно затаен дъх. И трябва много от мъжете тази вечер да са гледали към лампите и останалите наоколо си с мисълта: „Все едно сме при мъртвец.“

Сред всичко това от време на време се долавяше смях. Той идваше само от Нобунага. Тези, които седяха надалеч, не знаеха повода за този смях, но го чуваха отново и отново, през две-три стаи.

Изведнъж надолу по коридора се разнесоха стъпките на бягащ вестоносец. Шибата Кацуие, който трябваше да прочете на Нобунага съобщението, пребледня, преди да успее да изрече думите.

— Господарю!

— Какво има?

— Четвъртото от сутринта известие тъкмо пристигна от крепостта Маруне.

Нобунага премести пред него облегалката си.

— И какво?

— Изглежда, тази вечер Имагава ще настъпят към Куцукаке.

— Така ли?

Това бе всичко, което каза Нобунага, вперил очи в резбованата греда над вратата на залата.

Дори и той изглеждаше объркан. Макар напоследък тези мъже да бяха започнали да се уповават на упоритостта на Нобунага, не можеха да не се чувстват загубени. Куцукаке и Маруне бяха в границите на владенията на рода Ода. Ако тази редица от разпръснати, но извънредно важни укрепления е разбита, равнината на Овари оставаше почти съвсем без защита и пътят към крепостта Кийосу можеше с едно бързо настъпление да бъде изминат.

— Какво ще правите? — попита Кацуие, сякаш не можеше повече да издържа мълчанието. — Чухме, че войската на Имагава може би наброява дори четирийсет хиляди. Нашите сили са по-малко от четири хиляди. В крепостта Маруне има най-много седемстотин мъже. Дори и челният отряд на Имагава под началството на Токугава Иеясу от Микава да наброява само две хиляди и петстотин, Маруне е като самотен кораб, подхвърлян от високите вълни.

— Кацуие, Кацуие!

— Не можем да задържим Маруне и Вашидзу до сутринта…

— Кацуие! Глух ли си? За какво дърдориш? Няма да спечелим нищо, като повтаряме очевидното.

— Но…

Кацуие тъкмо заговори и бе прекъснат от тежките стъпки на още един вестоносец. Мъжът наперено се обади от входа на съседната стая.

— Има спешни новини от двете крепости Накаджима и Дзеншоджи.

Известията от хора на бойната линия, решили славно да умрат в битката, винаги бяха пълни с тържественост, а тези, които току-що пристигнаха от двете крепости, не се различаваха от останалите. И двете започваха: „Това навярно е последната вест, която успяваме да пратим в крепостта Кийосу…“

Последните две съобщения съдържаха едни и същи сведения за разположението на вражеските сили и двете предвиждаха на следващия ден нападение.

— Прочети отново онова място за разположението на вражеските отряди — нареди Нобунага на Кацуие и се облегна напред.

Онзи повторно прочете подредената по точки част от посланието, не само на Нобунага, а и на всички, които седяха в редица в залата.

— Вражеските сили, които приближават крепостта Маруне — около две хиляди и петстотин души. Вражеските сили, които приближават крепостта Вашидзу — около две хиляди души. Странични подкрепления — три хиляди души. Главният отряд, който настъпва към Кийосу — приблизително шест хиляди души. Ядрото на войската на Имагава — около пет хиляди души — като продължи с четенето, накрая Кацуие добави, че освен видното от тези цифри, неясно колко на брой малки вражески отряди се придвижват под прикритие. Докато Нобунага и всички останали го слушаха, той нави свитъка и го остави пред господаря си.

Ще се бият до самия край. Посоката е предрешена. Нямаше вече място за спорове. За всички им обаче бе свръхмъчително да стоят бездейни и да не правят нищо. Нито Вашидзу, нито Маруне или Дзеншоджи бяха някъде далеч. Стига да позагрееш коня си с камшика и бързо ще пристигнеш на кое да е от тези места. Почти виждаха с очите си как огромната войска на Имагава от четиридесет хиляди души приближава като прилив. Почти ги чуваха.

От един от краищата на потиснатото множество се чу гласът на потопен в скръб старец:

— Взели сте мъжествено решение, ала не трябва да мислите, че единственият открит за самурая път е да умре славно в битка. Не трябва ли отново да премислите? Е, дори и да ме нарекат страхливец, твърдя, че още има какво да се обсъжда, само и само да спасим рода.

Беше Хаяши Садо, мъжът с най-дълга служба между тях. Заедно с Хирате Накацукаса, който със самоубийството си бе накарал Нобунага да се сепне, това беше единият от тримата старши служители, на които умиращият Нобухиде бе наредил да се грижат за Нобунага. И единствен от тези трима бе още жив. Думите на Хаяши се ползваха със съчувствието на всички мъже тук. И всички те мълчаливо се молеха Нобунага да вземе присърце казаното от стареца.

— Кое време е сега? — попита Нобунага и смени темата.

— Часът на плъха — отвърна някой от съседната стая.

Думите бавно заглъхнаха, нощта се сгъсти и върху всички им сякаш се спусна печал.

Най-сетне Хаяши се просна по очи, склони своята бяла глава до пода и заговори пред Нобунага:

— Премислете това още веднъж, господарю. Нека да започнем преговори. Умолявам ви. На сутринта навярно всичките ни хора и укрепления ще бъдат залети от силите на Имагава и сигурно ще претърпят непоправимо поражение. Наместо това, едни мирни преговори, да ги обвържем с мирни преговори само минути преди…

Нобунага го изгледа.

— Хаяши?

— Да, господарю.

— Ти си стар и трябва да ти е трудно да седиш дълго време. Обсъждането тук приключи, а часът напредва. Върви си и се наспи.

— Това вече е прекалено… — простена Хаяши, облят в сълзи.

Плачеше, понеже смяташе, че родът преживява своите последни дни. В същото време скърбеше, че го смятат за безполезен старец.

— Щом сте дотам решен, няма да кажа нищо повече за намерението ви да се биете.

— И недей!

— Изглежда, сте непоклатим в желанието си да оставите крепостта и да се сражавате, господарю.

— Така е.

— Силите ни са слаби — по-малко от една десета от тези на врага. Да излезем да се бием на открито би ни дало шанс под едно на хиляда. Ако се затворим зад стените на крепостта, би трябвало да можем да измислим някакъв план.

— План ли?

— Успеем ли дори за две седмици или месец да препречим пътя на Имагава, бихме могли да пратим в Мино или Кай вестоносци и да помолим за подкрепления. Що се отнася до други начини, край вас има немалко изобретателни хора, които знаят как се тормози враг.

Нобунага се засмя толкова силно, че звукът отекна в тавана.

— Хаяши, това са средства при обикновени обстоятелства. Мислиш ли, че това са обикновени обстоятелства за рода Ода?

— Надали има нужда да отговарям.

— Дори да можехме да продължим живота си с петдесет дни, една крепост, която не може да бъде задържана, просто не може да бъде задържана. Кой обаче беше казал: „Посоката на нашата съдба остава винаги неведома“? Като си помисля за това, ми се струва, че сега сме на самото дъно на изпитанието. А изпитанието е интересно. Неприятелят ни, разбира се, е огромен. И все пак това може да е мигът, който съдбата ми дава веднъж за цял живот. Нима трябва да се затворим напусто в тази мъничка крепост и да се молим за дълъг, но безчестен живот? Мъжете се раждат, за да умират. Този път посветете живота си на мен. Заедно ще излезем на конете под ясносиньото небе и ще срещнем своята смърт като истински войни.

Щом свърши с речта, Нобунага бързо смени тона си.

— Е, никой няма вид да е спал достатъчно — на устните му се появи пресилена усмивка. — Наспи се и ти, Хаяши. Всеки трябва да поспи малко. Сигурен съм, помежду ни няма никой толкова страхлив, че да не може да заспи.

След тези думи щеше да бъде срамно да не си легнат. А и всъщност сред служителите нямаше човек, който през последните две нощи да е спал както подобава. Нобунага бе единственото изключение. Той спеше нощем и си дремваше дори през деня — не в спалнята, а където му попадне.

Хаяши промълви нещо почти в израз на примирение, поклони се на своя господар и на другарите си по служба и се оттегли.

Като изваждани зъби, всички мъже един по един започнаха да стават и да си тръгват. Накрая в широката зала за приеми остана само Нобунага. В крайна сметка той изглеждаше дори доста безгрижен. Когато се обърна, видя зад себе си двама оръженосци, които спяха, облегнати един на друг. Единият от тях, Тохачиро, тази година навършваше едва тринадесет. Беше по-малък брат на Маеда Инучийо. Нобунага го повика.

— Тохачиро!

— Господарю? — Тохачиро се изпъна и избърса с ръка потеклата от устата му слюнка.

— Добре спиш.

— Моля, простете ми.

— Не, не. Не ти се карам. Напротив, това е голяма похвала. И аз ще поспя малко. Дай ми нещо вместо възглавница.

— Така, както сте, ли ще спите?

— Да. Тези дни утрото настъпва рано и времето е добро да си подремнеш. Подай ми тази кутия ето там. Ще използвам нея.

Както говореше, Нобунага се сви на пода и подпря глава с лакът, докато Тохачиро му донесе кутията. Усещаше тялото си като плаваща лодка. На капака на кутията със златен лак бяха изрисувани три дървета, бор, бамбук и слива — знаци на добрата сполука. Като я сложи под главата си, Нобунага каза:

— Тази възглавница ще ме дари с хубави сънища.

После се засмя тихо на нещо свое, затвори очи и накрая, докато оръженосецът гасеше една по една многобройните лампи, леката усмивка на лицето му се стопи като пролетен сняг. С мирно лице потъна в дълбок сън. Леко похъркваше.

Тохачиро се измъкна тихо, за да предупреди самураите в стаята за стражата. Бяха мрачни и си мислеха, че това е краят. И по-сигурно от всичко, разбира се, беше че за тях няма вече нищо друго, освен смърт. В тези вече следполунощни часове мъжете в крепостта гледаха смъртта право в лицето.

— Нямам нищо против да умра. Работата е в това как ще умрем.

Това бе основата на тяхното безпокойство и въпросът още не бе решен в ничии гърди. Значи помежду им имаше някои, още ненабрали смелост.

— Не трябва да простине — обади се Саи, неговата лична прислужница и метна лека завивка върху Нобунага.

След това той два часа спа.

Маслото в лампите почти се бе изчерпало и догарящите фитили лекичко пращяха. Изведнъж Нобунага вдигна глава и извика:

— Саи! Саи! Има ли някой?

Господарят с почернените зъби

Кедровата врата безшумно се плъзна настрани. Саи почтително се поклони на Нобунага и затвори вратата след себе си.

— Буден ли сте, господарю?

— Кое време е?

— Часът на вола.

— Добре.

— Какво ще заповядате?

— Донеси ми доспехите и накарай да оседлаят коня ми. И ми приготви нещо за закуска.

Саи действаше бързо и Нобунага винаги викаше нея да се грижи за личните му нужди. Тя приемаше наближаващото без суетене. След като сбута заспалия в съседната стая оръженосец, каза на стоящите на стража самураи да доведат коня на Нобунага и после внесе в стаята храна за господаря си.

Нобунага вдигна своите клечки за ядене.

— С утрото ще настъпи деветнайсетият ден на Петия месец.

— Така е, господарю.

— Трябва това да е най-ранната закуска в цялата страна. И е много вкусна. Какво още има за ядене?

— Малко сушени кафяви водорасли и кестени.

— Е, добре се погрижи ти за мен — Нобунага бодро довърши кашата и изяде два-три кестена. — Това си беше цяло угощение. Подай ми барабана ми, Саи.

Нобунага много ценеше барабана, на който бе дал името Нарумигата. Окачи го през рамо и пробва два-три удара.

— Добър звук издава! Може би защото е толкова рано сутринта, но кънти много по-ясно от обикновено. Саи, изсвири ми някой откъс от „Ацумори“, за да потанцувам на него.

Саи послушно пое от ръцете на Нобунага малкия барабан и започна да свири. Под нейните леки пръсти кожата ясно проехтя през широките стаи на крепостта, почти сякаш припяваше: Събудете се! Събудете се!

Помисли, че човекът

има само петдесет лета живот под това небе…

Нобунага стана на крака. Той запристъпва с изящни и леки като вода стъпки и запя в такт с барабанния ритъм.

Този свят изцяло

е само празен сън.

Щом живеем само един живот,

има ли нещо, което не изтлява?

Гласът му бе необичайно еклив и силен. И пееше така, сякаш бе стигнал до края на своя живот.

Един самурай пристигна бързешком по коридора. Когато коленичеше, доспехите му шумно издрънчаха по дървения под.

— Конят ви е готов. Очакваме вашите заповеди, господарю.

Ръцете и нозете на Нобунага спряха посред танца и той обърна лице към говорещия.

— Не си ли ти Ивамуро Нагато?

— Да, господарю.

Нагато бе в пълно бойно снаряжение и носеше дългата си сабя. А самият Нобунага още не бе сложил доспехите и танцуваше под ударите на барабана на една лична прислужница. Самураят изглеждаше изумен и невярващ се огледа наоколо си. Вестта, че трябва да приготвят коня на господаря за битка, бе донесена от неговия оръженосец. Всички бяха изтощени от недостига на сън и нервите на оръженосеца бяха изопнати до крайност. Да не би това да е някаква грешка? Нагато бързешком се бе облякъл, а сега с изумление заварваше нехайната фигура на Нобунага. Обикновено, щом Нобунага кажеше: „Кон!“, се спускаше навън преди служителите му да са имали време да се приготвят и Нагато смяташе това за повече от обичайно.

— Влез — каза Нобунага с все още застинали в движението на танца ръце. — Човек с късмет си ти, Нагато. Ти си единственият, който ще може да наблюдава моя прощален танц с този живот. Трябва да е доста добра гледка.

Щом Нагато разбра какво прави господарят му, той се засрами от собствените си съмнения и крадешком се измести към един от ъглите на стаята.

— Че мога единствен сред служителите на моя господар да бъда свидетел на най-важния танц в живота му, е късмет, който твърде много надхвърля ниското ми положение. И все пак бих помолил за разрешението ви сам да изпея нещо за сбогуване с този свят.

— Можеш да пееш ли? Хубаво. Почни от начало, Саи.

Придворната дама замълча и леко склони глава заедно с барабана. Нагато бе разбрал, че като говореше за танц, Нобунага имаше предвид „Ацумори“.

Помисли, че човекът

има само петдесет лета живот под това небе.

Този свят изцяло

е само празен сън.

Щом живеем само един живот,

има ли нещо, което не изтлява?

Докато Нагато припяваше, многобройните години служба, като се започне от младостта на Нобунага, преминаха пред очите му. Съзнанието на певеца се сля с това на танцуващия. Сълзи заблестяха под светлината на лампата по бялото лице на Саи, която удряше барабана. Тази сутрин свиреше с повече умение и чувство от обикновено.

Нобунага хвърли своето ветрило на земята и извика:

— Това е смъртта!

Щом надяна доспехите си, добави:

— Ако чуеш, че съм бил убит, Саи, незабавно подпали крепостта. Нека гори, докато не остане и следа от нея.

Тя остави барабана и като прилепи длани към пода, без да вдига поглед отвърна:

— Да, господарю.

— Нагато! Надуй раковината!

Нобунага обърна поглед към кулата, където живееха неговите прелестни дъщери, после към погребалните плочки на предците си.

— Сбогом — каза той с дълбоко чувство.

После пристегна връзките на шлема и се завтече навън.

Раковината, призоваваща отрядите на битка, прозвуча в тишината на предутринния мрак. Светлината на мъничките звезди ярко блестеше през пролуките в облаците.

— Господарят Нобунага отива на война!

Един слуга разнасяше тези думи за изненада на самураите, които в бързината се блъскаха в него.

Мъжете в кухнята и твърде старите за да се бият воини, които щяха да останат да пазят крепостта, се спуснаха към портата да изпроводят другарите си. Лесно можеше да се преброи колко души остават в крепостта Кийосу — по-малко от четиридесет-петдесет. Ето доколко не достигаха мъже — както вътре в крепостта, така и редом с Нобунага.

Конят, който той яздеше този ден, носеше името Цукинова. На портата тъмният вятър шумолеше в младите листа, а светлините на фенерите трепкаха. Нобунага се метна с един скок върху седефеното седло и запрепуска към главната порта. Пискюлите по доспехите му и дългата сабя се друсаха от ездата.

Оставащите в крепостта се самозабравиха и като се проснаха на земята, почнаха да викат. Нобунага каза няколко думи за сбогом на тези стари мъже, които толкова години му бяха служили. Жалеше воините и дъщерите си, които губеха и крепост, и господар. Без сам да съзнава, сълзи овлажниха очите му.

През времето, докато Нобунага стискаше своите парещи клепачи, Цукинова вече като вихър излетя от крепостта срещу зората.

— Господарю!

— Господарю!

— Чакайте!

Господарят и слугите му не бяха повече от шестима конници. И както обикновено, служителите се напрегнаха да не изостават. Нобунага не обръщаше поглед назад. Врагът бе на изток; съюзниците им също бяха на бойната линия. Докато стигнат мястото, където ще умрат, слънцето вече ще се е изкачило високо на небето. Като препускаше напред, Нобунага си мислеше, че от гледна точка на вечността, да си се родил в тази област и да се завърнеш в пръстта й не означава нищо.

— Хо!

— Господарю! — извика внезапно някой от една пресечка в града.

— Йошинари? — провикна се той в отговор.

— Да, господарю.

— И Кацуие?

— Тук съм, господарю.

— Бързи сте били! — похвали ги Нобунага и като се изправи на стремената си, попита: — Колко сте на брой?

— Сто и двадесет конника начело с Мори Йошинари и осемдесет — с Шибата Кацуие, значи около двеста. Забавихме се, за да ви придружим.

Между стрелците на Йошинари стоеше и Матаемон, а Токичиро също бе в тълпата, начело на тридесет пехотинци.

Нобунага веднага го забеляза. Маймунката е също тук. Огледа от гърба на коня си двестате развълнувани войници. „Такива хора ме следват“, помисли си той и очите му заблестяха. В сравнение с бушуващите вълни на четиридесетхилядния враг собствените му войници бяха не повече от малък кораб или шепа пясък. Ала Нобунага бе достатъчно дързък, за да се запита: „Чудя се дали Йошимото има със себе си мъже като тези тук“. Беше горд и като военачалник, и като мъж. Дори да бъдат разбити, неговите хора няма да са умрели напразно. Със собствените си гробове ще оставят следа върху тази земя.

— Почти съмва. Да вървим! — и Нобунага посочи напред.

Щом конят му се понесе в галоп по пътя за Ацута на изток, двестате войници потеглиха като облак и се врязаха в утринната мъгла, паднала чак до стрехите на къщите от двете страни на пътя. Нямаше нито ред, нито чин. Всеки бе сам за себе си. Обичайно бе, когато господарят на една област отива на война, простите хора да спират работа, да помитат пред къщите си и да изпровождат отрядите. Войниците преминаваха по пътя с развети знамена и хоругви. Самият пълководец с гордост показваше достойнството и властта си. И те вървяха към полето на боя с шест стъпки на един удар на барабана и с целия блясък и мощ, които можеше да сбере областта им. Нобунага обаче бе напълно безразличен към такава празна показност. Спуснаха се напред така бързо, че не можаха да се подредят в стройни редици.

Щяха да се бият до смърт. Нобунага ги поведе с изражение, което сякаш гръмко заявяваше: „Който желае да идва, нека дойде!“. Нямаше изоставащи. Напротив, докато напредваха, редиците им растяха. Тъй като призивът на оръжие бе внезапен, тези, които не се бяха приготвили навреме, сега тичешком се присъединяваха към тях от страничните улици и улички или ги настигаха изотзад.

Шумът от стъпките и гласовете им събуди тези, които спяха в ранните часове на утрото. Селяни, търговци и занаятчии отваряха врати покрай пътя и хора със сънени погледи се провикваха:

— Битка!

Може по-късно да са се досетили, че мъжът, който препускаше начело в утринната мъгла, е бил техният господар Ода Нобунага. Сега обаче никой не забелязваше това.

— Нагато! Нагато!

Нобунага се обърна на седлото си, но Нагато не беше там, а на около петдесет крачки назад в навалицата. Тези, които го следваха отзад с допрени врат до врат коне, бяха Кацуие и Йошинари. В началото на Ацута към тях се бяха присъединили още мъже.

— Кацуие! — викна Нобунага. — Скоро ще видим голямата порта на светилището. Спри отрядите навън пред нея. Дори и аз няма да тръгна, без да съм казал молитва.

Почти в същата минута спря своя кон пред главната порта. Скочи чевръсто на земята и чакащият го главен жрец заедно с още двадесетина прислужници се спусна напред и хвана поводите на животното.

— Благодаря, че сте излезли да ме посрещнете. Дойдох да кажа молитва.

Първосвещеникът го поведе напред. Пътеката към светилището, обточена с високи дървета, бе влажна от капчиците мъгла. Главният жрец застана пред свещения извор и прикани Нобунага да се пречисти. Онзи взе кипарисовия черпак, изми си ръцете и оплакна уста. После загреба още един пълен черпак и го изпи на една глътка.

— Вижте! Добър знак!

Нобунага вдигна поглед и се обади достатъчно силно, че да го чуят отрядите му. Посочи към небето. Най-сетне се бе пукнала зората. Клоните на всичките стари дървета се бяха обагрили от утринното слънце в червено и ято врани лудо грачеше.

— Свещените врани!

Самураите редом с Нобунага вдигнаха поглед заедно с него.

Между това първосвещеникът, също в пълно бойно снаряжение, се бе изкатерил до светая-светих. Нобунага седна на една рогозка. Жрецът донесе върху малка дървена подложка саке и го поднесе в негледжосана глинена чашка. Нобунага пресуши чашката, плесна шумно с ръце и каза молитвата си към боговете. Хората му склониха глави и докато се молеха, притвориха очи, за да станат сърцата им огледала, които да отразят божествените образи.

Преди още Нобунага да бе напуснал светилището Ацута, от войниците, които тичешком го бяха настигнали, броят на неговата войска бе нараснал почти на хиляда. Излезе навън през южната порта и отново възседна коня си. Беше се появил в Ацута като вихър, ала сега, когато си тръгваше, забави крачката и тръгна много по-спокойно. Клатеше се на седлото, което бе яхнал странично, хванал с ръце пръстените отпред и отзад.

Утрото вече се бе пукнало и привлечени от шума на надпреварващи се едно друго конски копита, селяните от Ацута наизлизаха заедно с жените и децата пред къщите и по кръстовищата, за да гледат.

Щом разбраха, че това е Нобунага, всички с изумен вид си зашепнаха:

— Наистина ли отива в битка?

— Може ли да е вярно това?

— Залогът да победят не е и едно на десет хиляди.

Беше яздил наведнъж от Кийосу до Ацута и сега седлото бе почнало да му убива. Седнал настрани и леко изтегнат назад, Нобунага си тананикаше сам.

Щом войската стигна до кръстопътя в покрайнините на града, внезапно спря. От две места в посока Маруне и Вашидзу се издигаше черен дим. Лицето на Нобунага доби тъжен израз. Двете крепости трябва да са паднали. Пое си дълбоко дъх и после бързо заговори на служителите си:

— Няма да следваме крайбрежния път. Тъкмо сега е сутрешният прилив, значи няма да има смисъл да минаваме оттам. Ще тръгнем през хълма по пътя за крепостта Танге — и като слезе от коня, се обърна към един от служителите: — Повикай старейшините на Ацута.

Мъжът погледна към скупчената покрай пътищата тълпа и се провикна достатъчно силно, за да бъде чут. Пратиха войници, които да намерят старейшините. Не след дълго доведоха двама от тях пред Нобунага.

— Доста често сте ме виждали, значи не съм кой знае какво рядко зрелище. Днес обаче ще ви почета с рядка гледка — главата с почернени зъби на господаря на Суруга. Никога не сте я виждали, но днес ще я видите, понеже сте се родили в моята област Овари. Само се качете на някое високо място и гледайте тази голяма битка.

— Обиколете Ацута и кажете на хората да съберат празнични байраци и ленти и да ги направят да изглеждат за врага като флагове и бойни знамена. Сложете по клоните червени, бели или какви да е цветни платове и напълнете небето с веещи се ленти. Разбрахте ли?

Щом конете бяха напреднали с около половин час път пеша, той се извърна да погледне — над Ацута се вееха безброй флагове и знамена. Изглеждаше, сякаш огромна войска от Кийосу е стигнала до града и сега почива там.

Беше потискаща горещина — по-горещо, както щяха по-късно да си спомнят старците, отколкото е било от много години насам през ранно лято. Слънцето се изкачи нависоко и конете затъпкаха земя, която от десет дни не бе виждала дъжд. Докато маршируваше, войската се покри с прах.

Живот или смърт — препуснал напред, Нобунага държеше и двете заедно с поводите си. За войниците си той изглеждаше подобен или на храбър предвестник на смъртта, или на пълен с надежда водач към един по-велик живот. Без значение кой как гледа на него или какъв щеше да е окончателният изход, цялата войска бе пронизана от вяра в своя предводител и следваше този мъж без дума на ропот.

До смърт. До смърт. До смърт.

Това единствено запълваше ума и на Токичиро. Дори и да не бе искал да върви напред, всички наоколо му маршируваха направо и той, като че погълнат от надигнали се вълни, нямаше време да спре нозете си. Макар това да не е от голяма важност, все пак оглавява тридесет пехотинци и затова, колкото и да е лошо положението, не може да си позволи да се оплаква.

До смърт. До смърт.

Доходите на пехотинците бяха толкова ниски, че едва стигаха, колкото да позволят на семействата им да преживяват. И немите, отчаяни гласове, които звучаха вътре в тях, отекваха във вътрешностите на Токичиро. Нима хората могат просто така да захвърлят живота си? Със сигурност изглежда това ставаше и изведнъж Токичиро бе поразен от мисълта, че служи на един нелеп военачалник. Бе хранил такива големи надежди, когато за първи път издири Нобунага, а сега този човек сякаш изпращеше войниците си, сред тях и Токичиро, на сигурна смърт. Помисли си за всичко, което би искал още да стори на този свят и за майка си в Накамура.

Такива неща прехвръкнаха през ума на Токичиро, но се явиха и изчезнаха за миг. Шумът от хилядата чифта маршируващи нозе и звънтенето на нажежени от слънцето доспехи сякаш говореше: „Умри! Умри!“

Лицата на войниците бяха изгорели от слънцето, облети в пот и покрити с прах. И макар дори в това отчаяно положение да излизаше наяве безгрижният нрав на Токичиро, днес той ведно с останалите си мислеше: „Бий се! До смърт!“

Войниците напредваха, готови да жертват живота си. И докато с отмерена крачка преминаваха един след друг по хълмовете, все повече наближаваха виещите се облаци дим, които видяха по-рано.

Първите редици току-що бяха стигнали до върха на един хълм, когато към тях с препъване се приближи един окървавен, ранен мъж и закрещя нещо, което не можеха да чуят.

Беше служител на Сакума Дайгаку, избягал от Маруне. Отведен пред Нобунага и дишащ тежко заради раните си, той с усилие се изпъна и докладва:

— Господарят Сакума срещна като мъж смъртта в подпалените от всички страни от враговете пламъци, а господарят Иио славно падна в битката при Вашидзу. Срамувам се, че съм последният останал жив, но избягах по нареждане на господаря Сакума, за да ви съобщя за това, какво е станало. Докато бягах, слушах победните викове на врага, толкова силни, че да разтресат небето и земята. А в Маруне и Вашидзу не е останало нищо, освен вражеската войска.

След като изслуша известието, Нобунага извика:

— Тохачиро.

Маеда Тохачиро бе още момче и почти се губеше в голямата тълпа войни. Щом Нобунага го призова, отвърна със силен вик и се приближи към него с бодра мъжественост.

— Да, господарю?

— Подай ми броеницата, Тохачиро.

Тохачиро бе положил големи усилия да не изпусне броеницата на своя господар. Беше я завил в парче плат и здраво си го бе превързал през доспехите. Сега бързо го развърза и я подаде на Нобунага. Онзи взе броеницата и сам я окачи през рамо, така че да пресича гърдите му. Бе нанизана от големи, сребристи на цвят мъниста и правеше неговото светлозелено мъртвешко наметало да изпъква още по-величествено.

— Ах, колко тъжно е това. И Иио, и Сакума са преминали на другия свят. Как бих искал да можеха да видят моите подвизи.

Нобунага се изпъна на седлото и сключи ръце в молитва.

Черният пушек от Вашидзу и Маруне пърлеше небето като дим от погребална клада. Мъжете мълчаливо гледаха. За минута Нобунага втренчи поглед в далечината, после изведнъж се обърна, удари по седлото и почти в изстъпление извика:

— Днес е деветнайсети. Този ден ще бъде годишнината на моята смърт, тъй както и на вашата. Доходите ви бяха малки и днес срещате своята воинска съдба, без въобще да сте познали сполуката. Такава трябва да е участта на тези, които ми служат. Ала онези, които ме последват само още на една крачка, ще ми отдадат живота си. На които този живот е още скъп, може без срам да си тръгнат.

В един глас началниците и войниците отвърнаха:

— Никога! Сам ли да умре нашият господар?

Нобунага продължи:

— Тогава ще отдадете ли всички живота си на глупец като мене?

— Дори не трябва да питате — отговори един от военачалниците.

Нобунага плесна здраво коня си.

— Напред! Имагава са точно пред нас!

Яздеше начело на отрядите, но бе скрит от прахта на цялата препускаща напред войска. Сред този прах неясният образ на яздещия мъж изглеждаше някак неземен.

Пътят пресичаше една клисура и минаваше през нисък проход. С наближаването на областната граница земята ставаше неравна.

— Ето я!

— Това е Танге! Крепостта Танге — заговориха един на друг войниците, докато с труд си поемаха дъх.

Крепостите Маруне и Вашидзу вече бяха паднали, така че се бяха тревожили за съдбата и на Танге. Сега очите им светнаха. Танге продължава да се държи и защитниците й са още живи.

Нобунага стигна с препускане в крепостта и се обърна към началника й:

— Защитата на това малко укрепление е вече без полза, значи можем да оставим така или иначе врага да го заеме. Другаде е надеждата на нашата войска.

Гарнизонът на Танге се присъедини към настъпващата армия на Нобунага, която без почивка се забърза напред към крепостта Дзеншоджи. Веднага щом гарнизонът там разбра, че идва Нобунага, всички нададоха вик. Но това надали беше поздрав — по-скоро приличаше на плач и жално треперене.

— Дойде!

— Господарят Нобунага!

Нобунага бе техен господар, но не всички знаеха що за пълководец е. Това, че е дошъл сам до този откъснат граничен пост, където току-що всички бяха решили да умрат, надминаваше очакванията им. Сега бяха сякаш дарени с нов живот и готови да загинат под знамето на своя господар. В същото време Нобунага бе настигнат от Саса Наримаса, потеглил преди в посока към Ношидзаки и събрал дружина от над триста ездачи.

Нобунага свика своите войници на едно място и им заповяда да се преброят. На сутринта, когато излизаха на коне от крепостта, господарят и придружителите му бяха само шест или седем души. Сега войската броеше близо три хиляди. На всеослушание обявиха, че са най-малко пет хиляди мъже. Нобунага се замисли над това, че пред него е всъщност цялата войска от владенията му, които покриват половината област Овари. Без гарнизони или резерви, тези мъже съставляваха пълната сила на рода Ода.

Доволна усмивка се появи на устните му. Четиридесетте хиляди души на Имагава бяха сега на хвърлей камък разстояние и за да огледат тайно разположението и духа им, отрядите на Ода прикриха флаговете и знамената си и от ръба на планината хвърлиха поглед пред себе си.

Поделението на Асано Матаемон се събра на северния склон, малко встрани от главната част на войската. При все мъжете да бяха стрелци, днес битката нямаше да изисква лъкове и стрели и те носеха копия. Малката група от тридесет пехотинци начело с Токичиро също бе при тях и щом предводителят нареди на хората да починат, Токичиро предаде заповедта на своите собствени войници.

В отговор на това тези си поеха дълбоко дъх и изпопадаха по тревата в сянката на планината.

Токичиро изтри потното си лице с мръсна кърпа.

— Хей! Ще ми подържи ли някой копието?

Подчинените му тъкмо бяха седнали, но един от тях извика:

— Да, господине — стана и взе оръжието.

После, щом Токичиро се заотдалечава, мъжът тръгна след него.

— Няма нужда да идваш.

— Къде отивате, господине?

— Нямам нужда от помощ. Ще се облекчавам и няма да мирише много добре.

Със смях той се изгуби в някакъв гъсталак покрай тесния скалист път. Навярно сметнал, че Токичиро се е пошегувал, войникът остана за малко прав, вперил поглед в посоката, в която онзи тръгна.

Токичиро слезе малко надолу по южния склон, като се оглеждаше, докато намери подходящо място. Развърза пояса си и приклекна. Отрядите бяха потеглили тази сутрин така бързо, че едва бе имал време да сложи доспехи, но със сигурност не и да се облекчи. И дори докато бързаха от Кийосу към Ацута и Танге, ако спираха да починат някъде, първата му мисъл бе, досущ като в ежедневния живот, да се облекчи. И така, за него сега бе голямо удоволствие да се погрижи под ясносиньото небе за своите телесни нужди.

Дори и тук обаче правилата на бойното поле не допущаха нехайство. Много често, когато две войски стоят една срещу друга, случваше се вражески съгледвачи да се отдалечат от своя лагер и щом открият някой да си разтоварва червата, полу на шега да го застрелят. Значи, докато се заглеждаше нагоре в небето, Токичиро не можеше да бъде изцяло спокоен. Насочеше ли поглед към подножието на планината, различаваше там реката да се точи като пояс, за да се влее при полуострова Чита в морето. Можеше да види и единствения белеещ се път, който се виеше покрай източния бряг на юг.

Вашидзу беше в гористата област на север от този път и навярно вече бе изгоряла до основи. В полята и из селата се виждаха множеството дребни, подобни на мравки, очертания на хора и коне.

— Наистина са много.

Може би понеже Токичиро бе част от войската на една малка област, но щом видя размера на врага, в ума му от само себе си изникна готовият израз „като облаците и мъглата“. И като си помисли, че тази войска е само една част от вражеските сили, не се изненада, че Нобунага е решен да умре. Но не, това не засяга просто някого другиго. Облекчаването на червата е навярно последното, което върши на този свят.

„Странни са хората. Чудя се, дали утре ще съм още жив.“ Докато се бе замисли за такива неща, Токичиро внезапно усети, че някой се изкачва от блатото долу по планината.

„Врагът?“ Бидейки близо до бойното поле, това бе неосъзната, почти инстинктивна реакция и сега той се запита дали не може да е вражески съгледвач, който опитва да се промъкне зад стана на Нобунага. Щом си върза бързешком пояса и се изправи, лицето на изкатерилия се от блатото мъж внезапно се срещна с неговото и двамата останаха втренчени право един в друг.

— Токичиро!

— Инучийо!

— Какво правиш тук?

— А ти какво правиш?

— Чух, че господарят Нобунага е излязъл в поход и е решен да умре и дойдох да загина заедно с него.

— Радвам се, че си дошъл.

С буца в гърлото Токичиро протегна ръка на своя стар приятел. Безброй чувства бяха сбрани между стиснатите ръце на мъжете. Доспехите на Инучийо бяха великолепни. От лакираните пера до дантелите, те бяха нови и ярко лъщяха. На гърба му бе закрепено знаме с рисунка на сливов цвят.

— Добре изглеждаш — рече с възхищение Токичиро.

Изведнъж си спомни за Нене, която бе оставил там назад. Насила върна обаче мислите си към Инучийо.

— Къде беше досега?

— Чаках да дойде времето.

— Когато господарят Нобунага те прогони, не си ли помисли да служиш на друг род?

— Не, никога не съм делил верността си на две. Дори след като бях пропъден, усетих, че наказанието на господаря Нобунага ме е очовечило и съм му благодарен за това.

Очите на Токичиро се наляха със сълзи. Инучийо знаеше, че днешната битка ще е славната гибел на целия род Ода и Токичиро бе непоносимо щастлив от това, че неговият приятел е дошъл тук с желанието да умре заедно със своя предишен господар.

— Разбирам. Виж, Инучийо, сега господарят Нобунага за първи път днес почива. Това е моментът. Ела.

— Почакай, Токичиро. Няма да се явявам пред господаря.

— Защо не?

— Намерението ми не беше да идвам тук във време, когато господарят Нобунага няма да се разгневи на кой да е от войниците си и никак не бих искал служителите да ме видят в такава светлина.

— Какво говориш? Всички тук ще умрат. Не дойде ли тук с желание да загинеш пред знамето на своя господар?

— Точно така.

— Тогава не се тревожи. Одумването е за живите.

— Не, по-добре ще е да умра, без да казвам нищо. И, прости ли ми господарят Нобунага или не, това е моето най-съкровено желание. Токичиро?

— Да?

— Ще ме скриеш ли за малко в твоята дружина?

— Това въобще не е трудност, но аз водя трийсет души пехотинци. Ще се открояваш.

— Ще отида тъй.

Покри главата си с нещо, прилично на конски чул и се промъкна между Токичировите войници. Повдигнеше ли се на пръсти, можеше ясно да види Нобунага. И можеше да чуе как неговият висок глас глъхне и се засилва от вятъра.

Като ниско полетяла птица към Нобунага от неочаквана посока се приближаваше самотен конник. Онзи забеляза мъжа по-рано от всички останали и мълчаливо почна да го наблюдава. Докато цялата войска обърне поглед в неговата посока, мъжът се приближи още и още.

— Какво има? Вест ли носиш?

— Главните сили на Имагава, отрядите начело с Йошимото и неговите военачалници, току-що смени посоката си и потегли към Окехадзама!

— Какво? — запита Нобунага с блеснал поглед. — Тогава значи Йошимото е поел пътя за Окехадзама, без да свърне към Одака?

Преди да е успял да свърши, се надигна вик:

— Вижте! Иде още един!

Ездач, после втори — това бяха съгледвачи на войските на Нобунага. Мъжете затаиха дъх, докато ездачите шибаха конете си към лагера. В добавък към предишните известия, те осведомиха Нобунага за продължаващия обрат на събитията.

— Главните сили на Имагава свърнаха към Окехадзама, но тъкмо сега се разпръснаха на едно място малко над Денгакухадзама, южно встрани оттам. Пренесли са щаба си и изглежда, като че дават почивка на отрядите. Господарят Йошимото е точно в средата.

За миг Нобунага замълча. Очите му блестяха като остриета на саби. Смърт. Бе мислил само за смърт. Всецяло, в пълната тъмнина, самоотвержено. Единственото му желание бе да умре, както умират мъжете. От сутринта бе препускал яростно, докато слънцето се качи високо в небето. Сега изведнъж, като единствен лъч светлина, пробил облаците, в съзнанието му проблесна възможността за победа.

„Ако нещата тръгнат на добре…“

Истината бе, че до тази минута не вярваше в победата, а тя е единственото, за което се сражава един воин.

В ума на човека като безкраен поток от мънички мехурчета се явяват и изчезват парченца от мисли и животът му бива извайван миг по миг. Чак до минутата на смъртта човешките думи и дела се решават от тази верига отломъци. Мисли, които могат да унищожават. Един ден в неговия живот се гради според това дали ще приеме или ще отхвърли тези проблясъци на вдъхновение.

При обикновени обстоятелства има време зряло да премислиш своя избор, но съдбоносният момент в живота идва без предупреждение. Щом настъпи решителният миг, наляво ли трябва да се върви или надясно? Сега Нобунага бе между тези два пътя и без да съзнава, изтегли съдбоносната сламка.

Разбира се нравът и възпитанието казаха в решаващата минута своето и му попречиха да хване грешната посока. Устните му бяха здраво стиснати. И имаше все пак нещо, което искаше да каже.

Изведнъж един от служителите извика:

— Сега е времето, господарю! След като е превзел Вашидзу и Маруне, Йошимото си мисли, че ни знае силата. Сигурно е пълен с гордост от бързия успех на своята войска. Тържествува от победата и оставя бойния дух да пада. Ето я сгодната минута! Ако нападнем с изненада стана на Йошимото, победата ни е сигурна.

Нобунага се присъедини към напрегнатия глас на мъжа:

— Така е! — викна той и плесна по седлото. — Точно това и ще направим. Ще взема главата на Йошимото. Денгакухадзама е право на изток.

Военачалниците бяха обаче объркани и след като чуха вестите на съгледвачите — пълни с подозрения и се опитаха да възпрат несъзнателния порив на Нобунага.

Но той не желаеше да ги слуша.

— Грохнали старци! За какво бръщолевите? От вас се иска само да тръгнете след мен. Вляза ли в огъня, трябва да влезете и вие. Готов ли съм да вървя по водата, ще ме последвате и там. Ако не искате, стойте настана и ме гледайте.

Като завърши със съвсем кратък студен смях, Нобунага величествено изправи коня си на задните крака и препусна към първите редици на войската.

Пладне. В занемялата планина не се чуваше и една птица. Вятърът бе замрял и палещото слънце изгаряше сякаш всичко под небосвода. Листата здраво се бяха затворили или се сбръчкваха като сушен тютюн.

— Насам!

Един войник бягаше начело на малка група хора по тревистия склон.

— Вдигнете завесата.

На едно място войници разчистваха с коси шубрака, други развиваха платна и ги връзваха за клоните на близките борове и черници. След минути бяха издигнали шатрата, което щеше да служи за временен щаб на Йошимото.

— Йуу! Адска жега! — възкликна един от мъжете.

— Казват, че не ставало често толкова горещо!

Мъжете избърсаха потта си.

— Виж, целият съм в пот. Дори кожата и желязото на бронята ми така са се нагрели, че не можеш ги пипна.

— Ако си сваля доспехите да се попроветря малко, бих се почувствал по-добре. Но военачалниците, мисля, скоро ще пристигнат.

— Е, да си починем само за малко.

На покрития с трева хълм имаше съвсем малко дървета и войниците седнаха заедно под сянката на едно голямо камфорово дърво. След кратка почивка се поразхладиха.

Хълмът Денгакухадзама бе по-нисък от околните планини — не повече от възвишение в средата на кръгла долина. От време на време побелелите отдолу листа на дърветата по целия хълм прошумоляваха от хладния летен ветрец, който слизаше от Тайшигадаке.

Докато мажеше с мазило напуканите си пръсти на краката, един от войниците вдигна поглед към небето и си промърмори нещо.

— Какво има? — попита друг войник.

— Виж.

— Кое?

— Събират се буреносни облаци. Вечерта сигурно ще вали.

— Един хубав дъжд ще бъде добре дошъл. Но казвам ти, за тези от нас които не вършат друго освен да оправят пътищата и да носят багажа, дъждът може да е по-лош и от вражеско нападение. Надявам се само да преръми.

Вятърът непрестанно издуваше завесите, които току-що бяха опънали.

Офицерът им се огледа и каза на своите хора:

— Е, да ставаме. Довечера Негово Височество ще нощува в крепостта Одака. Нарочно подведе врага да си помисли, че настъпваме от Куцукаке към Одака, но като мине напряко през Окехадзама, той възнамерява да пристигне още тази вечер. Нашата работа е да тръгнем напред и да се оглеждаме за нередности по мостовете, скалите и сипеите. Е, да вървим!

Гласовете и хората се изгубиха и планината си върна предишното спокойствие. Скакалците надаваха своите пронизителни писъци. Не след дълго обаче в далечината се дочуха коне. Не надуваха раковини, не удряха барабани и минаха през планината възможно най-тихо. Ала въпреки усилията нямаше как да потулят праха и топуркането от толкова много коне. Шумът от ударите на копитата по камъните и корените бързо изпълни въздуха и главните сили на могъщия Имагава Йошимото скоро затрупаха тревистото възвишение и околността на Денгакухадзама с войници, коне, знамена и покрити с платно шатри.

Йошимото се потеше повече от всички останали. Беше привикнал с добрия живот и след като прехвърли четиридесетте, гротескно надебеля. Очевидно бе, че тези придвижвания му се струват изпитание. Над пълното си тяло с дълго туловище носеше червено брокатено кимоно и бяла броня. Прекалено големият му шлем имаше пет пръстена за защита на врата и бе увенчан с осем дракона. В добавък носеше дългия меч Мацукураго, който от поколения бе притежание на рода Имагава, къса сабя — също работа на известен оръжейник, ръкавици, наколенници и ботуши. Цялото снаряжение навярно тежеше повече от четиридесет килограма и бе лишено от най-малко отверстие, през което ветрецът да може да проникне.

Покрит в пот, Йошимото яздеше през парещата жега и слънцето изгаряше дори кожата и лакираните пера на доспехите му. Най-сетне пристигна на Денгакухадзама.

— Как се казва това място? — попита Йошимото веднага щом седна зад завесата на своята шатра.

Навсякъде наоколо бяха хората, на които бе поверена неговата защита — слуги, военачалници, старши служители, лекари и други.

— Това е Денгакухадзама — отвърна един от военачалниците. — На около половин час път пеша е от Окехадзама.

Йошимото кимна и подаде шлема си на един от слугите. След като оръженосеца развърза връзките на бронята му, той изхлузи пропитите си с пот долни дрехи и навлече безупречно чиста бяла туника. Лек ветрец проникна в шатрата. „Колко освежава“, помисли си Йошимото.

След като наново вързаха пояса на бронята му, походното му столче бе преместено върху простряна на тревистото възвишение постелка от леопардова кожа. Разопаковаха безбройните походни принадлежности, които го следваха навсякъде.

— Какъв е този шум? — Йошимото отпи малко чай, стреснат от нещо, което приличаше на оръдеен гърмеж.

Прислужниците му също наостриха уши. Един от тях вдигна края на завесата и надзърна навън. Порази го гледка с будеща страхопочитание хубост — палещото слънце си играеше с разпокъсаните облаци и рисуваше в небето водовъртеж от светлина.

— Далечна гръмотевица. Само шум от далечна гръмотевица — доложи слугата.

— Гръмотевица ли?

Йошимото насила се усмихна, като леко се потупваше с лявата ръка по кръста. Придружителите му забелязаха това, но нарочно се въздържаха да питат за причината. На сутринта, когато потегляха от крепостта Куцукаке, господарят им падна от коня. Да питат наново за контузването му само още повече щеше да го накара да се чувства неудобно.

Нещо се раздвижваше. Изведнъж сякаш от подножието на хълма в посока към шатрата шумно се спуснаха хора и коне. Йошимото веднага се обърна към един от своите служители и разтревожено попита:

— Какво е това?

Без да чакат заповед да идат да проверят, двама-трима мъже бързо изскочиха от палатката, като пропуснаха вятъра след себе си. Този път не беше гръмотевичен шум. Топуркане на конски копита и човешки стъпки вече достигаха върха на хълма. Беше сбор от около двеста души, понесли огромен брой вражески глави, взети в Наруми — живо свидетелство за това, как се водеше война тогава.

Внесоха главите, за да ги разгледа Йошимото.

— Глави на самураите на Ода от Наруми. Подредете ги! Я да ги разгледаме! — Йошимото бе добре разположен. — Донесете ми походния стол!

Нагласи се удобно, хвана ветрилото пред лицето си и огледа една подир друга над седемдесетте глави, които му бяха донесли.

— Колко кървища! — възкликна Йошимото, като свърши с огледа за деня и като се извърна, нареди да дръпнат завесата.

Разпръснати дъждовни облаци изпълваха обедното небе.

— Хубаво, хубаво. От клисурата се носи хладен вятър. Скоро ще стане пладне, нали?

— Вече минава Часът на коня, господарю — отговори един от слугите.

— Нищо чудно, че съм гладен. Бързо пригответе обяд и отрядите да се нахранят и да отпочинат.

Един слуга излезе навън да съобщи нареждането му. В шатрата военачалници, оръженосци и готвачи сновяха наоколо, ала всичко беше спокойно. От време на време идваха пратеници на местните светилища, храмове и села, за да поднесат саке и местни специалитети.

Йошимото огледа отдалеч тези хора и реши:

— Ще ги възнаградим, щом се върнем от столицата.

Когато местните жители си отидоха, той си поръча саке и удобно се настани на постелката от леопардова кожа. Военачалниците се представяха поред пред завесата и го поздравяваха с победата при Наруми, която бе последвала превземането на Маруне и Вашидзу.

— Сигурно сте недоволни от малкото съпротива, която срещнахме досега — каза Йошимото с шеговит израз на лицето, докато предлагаше чашки със саке на всичките си служители и прислуга. Ставаше все по и по-дружелюбен.

— Мощта на Ваше Височество е, на която дължим това щастливо положение. Но както каза Ваше Височество, ако продължаваме все така, без враг, с който да се сражаваме, войниците ще почнат да се оплакват, че всичката дисциплина и упражненията са били за нищо.

— Имайте търпение. Утре ще превземем крепостта Кийосу и колкото и зле да са сразени тези от рода Ода, все си мисля, че още им е останал малко живец да се бият. Всеки от вас ще има своя дял храбри подвизи.

— Е, тогава Ваше Височество може да остане два-три дни в Кийосу и ще се наслаждава и на съзерцаване на луната, и на развлечения.

В един миг слънцето се изгуби зад облаците, но след всичкото саке никой не забеляза как небето изведнъж притъмня. Порив на вятъра повдигна края на завесата, на едри капки заваля дъжд и в далечината затрещяха безспирни гръмотевици. Ала Йошимото и неговите военачалници се смееха и разговаряха, като спореха кой пръв на следващия ден ще стигне в крепостта Кийосу и се присмиваха на Нобунага.

Докато в стана си Йошимото се подиграваше на своя враг, Нобунага с мъка катереше непроходимите склонове на Тайшигадаке. Вече наближаваше лагера на Йошимото.

Тайшигадаке не бе нито особено висока, нито стръмна, но склоновете й бяха покрити с дъбове, дзелкови, кленове и смрадлика. Обикновено я посещаваха само дървари, така че за да прекарат сега бързо голям брой хора и коне, трябваше да секат дървета, да тъпчат храсталака, да прескачат долчини и прегазват потоци.

— Ако паднете от коня си, оставете го! — извика Нобунага на хората си. — Ако знамената ви се закачат за клоните, пускайте ги! Само побързайте! Важното е да стигнем стана на Йошимото и да му вземем главата. Най-добре да си облекчим прехода. Въобще не се товарете! Просто навлезте в редиците на врага и ги прегазете. Не губете време да отрязвате всяка глава, която сте взели. Посичайте ги и продължавайте със следващия, докато в тялото ви има дъх. Няма нужда да вършите геройства. Показното юначество е въобще без стойност. Бийте се самоотвержено пред мен днес и ще бъдете истински воини на Ода!

Войниците слушаха тези думи, сякаш слушат гърма преди буря. Следобедното небе изцяло се преобрази и сега приличаше на тъмни мастилени вълни. Вятърът излизаше от облачните слоеве, от долината, блатото, корените на дърветата и духаше в мрака.

— Почти стигнахме! Денгакухадзама е на оттатъшната страна на планината и зад едно блато. Готови ли сте да умирате? Ако изостанете, ще оставите на потомците си само срам до края на дните!

Основната част на силите на Нобунага не напредваше в строй. Някои войници стигаха по-късно от останалите, докато други настъпваха в нестройни редици. Но сърцата им бяха притегляни от неговия глас.

Нобунага прегракна от викане и за хората му бе трудно да уловят какво казва. Това обаче не беше вече необходимо. За тях бе достатъчно да знаят, че той ги води. Между това заваля яростен дъжд, подобен на лъскави копия. Капките бяха толкова големи, че когато ги ударят по бузите или носовете, мъжете изпитваха болка. Заедно с това дойде вятър, който почна да къса листата и те трудно разбираха какво ги удря по лицето.

Изведнъж една светкавица почти раздра планината на две. За миг небето и земята се обагриха в общ цвят — пронизвано от пороя пушечно бяло. Когато дъждът отслабна, по блатата и склоновете навсякъде потекоха потоци и водопади от кал.

— Ето го! — викна Токичиро.

Обърна се и покрай пехотинците, които с мигане отръскаха дъждовните капки от клепачите си, посочи към лагера на Имагава. Закритите със завеси шатри на врага, подгизнали от дъжда, изглеждаха безбройни. Пред тях бе блатото. Зад него — склонът на Денгакухадзама.

Щом отново погледнаха, хората на Токичиро видяха шлемовете и покритите с доспехи тела на своите другари, — които вече се спускаха напред. Размахваха саби, копия и алебарди. Нобунага каза, че предимството е в това да не се товариш и много от мъжете свалиха шлемовете и захвърлиха знамената.

Като си проправяха път през дърветата и се плъзгаха по тревистите била, те без бавене се спуснаха върху вражеския стан. От време на време в небето проблясваха синьо-зелени светкавици и после белият дъжд и черният вятър обгръщаха света в мрак.

Токичиро извика на хората си, завтече се през блатото и се закатери нагоре по склона. Мъжете се подхлъзваха и падаха, ала не изоставаха от него. Наместо да се каже, че се втурнаха и хвърлиха в битката, по-вярно би било, че малкият отряд на Токичиро наведнъж бе погълнат от сражението.

Смях отекваше в шатрата на Йошимото под тряскащите гръмотевици. Дори когато вятърът задуха с подновена сила, камъните, които придържат завесите на шатрата, останаха на място.

— Това ще разнесе жегата! — шегуваха се те и продължаваха да пият.

Бяха обаче в поход и възнамеряваха до вечерта да стигнат чак в Одака, така че всеки си знаеше мярката.

Горе-долу по това време оповестиха, че обядът е готов. Военачалниците наредиха да донесат храна на Йошимото и докато опразваха чашите, пред тях сложиха купи с ориз и големи супници. В същото време дъждът почна да пада на шумни капки и заудря по съдовете, рогозките и въоръжението.

Щом най-сетне забелязаха заплашителния вид на небето, те се заеха да преместват рогозките си. В чертите на лагера имаше голямо камфорово дърво с такъв ствол, че биха били необходими трима мъже, които да го обгърнат с разперени ръце. Йошимото застана под това дърво, на завет от дъжда. Останалите бързешком го последваха и му донесоха рогозките и съдовете за хранене.

Огромното растение така се полюляваше, че земята се клатеше и клоните му бучаха под яростния вятър. Докато кафяви и още зелени листа хвърчаха като прах и се трупаха върху доспехите на мъжете, до тях стигна димът от кухненските огньове, който заслепи и полузадави Йошимото и военачалниците му.

— Моля ви, потърпете само минута. Сега разпъваме дъждобран.

Един от военачалниците на висок глас повика войници, но не последва отговор. Сред снежнобелият порой на дъжда и грохота на дърветата гласът му бе отнесен някъде в празното и не бе последван от отговор. От кухнята само се носеше пращенето на съчките и яростно избликваше дим.

— Повикай началника на пехотинците!

Докато един от военачалниците се затича под пронизителния дъжд, от околността се дочу необичаен звук. Бе като стон, дошъл сякаш от самата земя — страховитият сблъсък на оръжие с оръжие от закалена стомана. И бурята не пожали не само кожата на Йошимото — сега безпорядъкът яростно нахлу и в ума му.

— Какво има? Какво става?

Йошимото и неговите военачалници изглеждаха напълно изумени.

— Да не са ни изменили? Помежду си ли се бият мъжете?

Без все още да разбират какво става, самураите и военачалниците около Йошимото го обградиха на минутата като защитна стена.

— Какво има? — завикаха те.

Ала силите на Ода вече бяха залели като прилив лагера и сега тичаха досами външната страна на завесата.

— Врагът!

— Ода!

Копията се сблъскаха и над обърканите викове на биещите си захвърчаха живи въглени. Все още застанал под огромното камфорово дърво, Йошимото сякаш загуби дар-слово. Хапеше устна с черните си зъби и явно не можеше да повярва на това, което ставаше точно пред очите му. Военачалниците стояха с мрачни лица наоколо и подвикваха насам и натам.

— Това метеж ли е?

— Метежници ли са тези мъже?

Нямаше друг отговор, освен крясъци и въпреки уплашените викове, които идваха от целия лагер, те не бяха способни да повярват, че ги напада не друг, а врагът. Не можеха обаче дълго да не вярват на ушите си. Бойците на Ода изникнаха точно пред тях и техните груби бойни викове на странно оварско наречие пронизаха ушите на Йошимотовите служители. Двама-трима от враговете се спуснаха към тях.

— Хей! Господарю на Суруга!

Щом видяха как мъжете на рода Ода идат с демонски крясъци, скачат и се плъзгат през калта, размахват копия и алебарди, най-сетне втрещени осъзнаха същинското си положение.

— Ода!

— Внезапно нападение!

Объркването бе по-ужасно, отколкото ако ги бяха нападнали нощем. Бяха подценявали Нобунага. Време бе за обяд. Това, както и силната буря, позволи на врага да проникне в лагера напълно незабелязан. Но всъщност тяхната собствена предна стража съвсем бе разхлабила реда в стана на Йошимото.

Двамата военачалници, на които бе поверена охраната, бяха разположени със своите войници на по-малко от десет минути път от хълма, но изведнъж, без предупреждение от техните съгледвачи, врагът се втурваше безпрепятствено пред самите очи на Йошимото и пълководците му.

Нобунага от самото начало избягваше лагерите на челните отряди. Щом прекосиха Тайшигадаке и тръгнаха право към Денгакухадзама, той сам размаха копието си и влезе в бой с войниците на Йошимото. Пронизаните от господаря войници най-вероятно нямаха и представа кой е бил техен противник. Като рани тежко двама-трима мъже, докато минаваше напред, Нобунага препусна към заградената със завеси шатра.

— Камфоровото дърво! — се провикна той, когато един от неговите хора претича покрай него. — Не оставяйте господаря на Суруга да избяга! Сигурно е в шатрата под големия камфор!

Само с един поглед върху разположението на лагера, Нобунага на мига се бе досетил къде ще да е Йошимото.

— Господарю!

В объркването на битката Нобунага почти прегази един от своите войници, който бе коленичил пред него до окървавеното си копие.

— Кой си?

— Маеда Инучийо, господарю.

— Инучийо? Е, ставай! Бий се!

Дъждът валеше по калните пътеки, а вятърът метеше земята. От камфоровото дърво и боровете около него се отчупваха клони и с трясък падаха долу. Водата от горе хапеше в шлема на Йошимото.

— Тук, господарю! Насам!

Четири-пет от служителите образуваха около него защитен обръч и бързешком го поведоха от една шатра към друга, опитвайки се да избегнат най-страшното.

— Тук ли е господарят на Суруга?

В мига, в който Йошимото си тръгна, боец на Ода размаха копието си срещу един от военачалниците, които бяха останали на мястото.

— Ела, ще се бия с теб! — извика пълководецът и отби копието на войника със своето.

Задъхан, нападателят се представи по име:

— Аз съм Маеда Инучийо, служител на господаря Нобунага!

В отговор военачалникът даде своето собствено име и ранг. Спусна се напред, но Инучийо отстъпи встрани и копието се заби в празното.

Инучийо започна както подобава, но не му стигна време да изтегли дългото си копие и сега просто здраво удари мъжа по главата с дръжката. Желязото на шлема прозвъня като гонг и раненият пропълзя на четири крака под дъжда. Точно тогава още двама души обявиха с вик имената си. Докато Инучийо се нагласяше за бой, някой падна върху гърба му. Младежът се закачи и препъна в един войнишки труп.

— Киношита Токичиро!

Приятелят му се представяше някъде по име. Инучийо се усмихна. Вятърът и дъждът го шибаха по страните. Калта го заслепяваше. Накъдето и да погледнеше, виждаше кръв. В мига, в който се подхлъзна и падна, забеляза, че в непосредствена близост няма нито врагове, нито свои. Убитите се трупаха един връз друг и дъждът леко плющеше по гърбовете им. Докато с ритници се проправяше път през кървавата река, сламените му сандали се обагриха в червено. Къде е господарят с почернените зъби? Искаше главата на Йошимото.

Дъждът го зовеше. Вятърът го зовеше.

Инучийо не бе сам в диренето. Покрит с доспехи от кръста надолу, Кувабара Джинай, кайски ронин, размахваше окървавена сабя, тичаше около камфоровото дърво и с дрезгав глас викаше:

— Идвам при господаря на Суруга! Къде е този велик военачалник Йошимото?

Един напор на вятъра повдигна края на някаква завеса, проблесна светкавица и той видя мъж с червено наметало над доспехите и на главата с шлем, увенчан с осем дракона.

Яростният глас, който се караше на служителите, съвсем прилягаше на Йошимото:

— Не се грижете за мен! Трябва да се действа бързо! Нямам нужда от много хора наоколо. Подгонете някой враг, който е дошъл тук да ви дари с главата си. Убийте Нобунага! Вместо да ме закриляте, сражавайте се!

В крайна сметка той оглавяваше три армии и по-бързо от всеки друг стана наясно с положението. Сега се гневеше на некадърните пълководци и войници, които тичаха без цел около него и неразбрано крещяха.

Скастрени, няколко от войниците тръгнаха с тежка крачка по разкаляния път. Щом отминаха скривалището на Джинай, с върха на копието си онзи повдигна измокрената завеса, за да се увери, че мъжът наистина е Йошимото.

Той обаче не беше вече там. Шатрата бе празна. Една голяма дървена купа с ориз стоеше преобърната и белите зърна лежаха подгизнали в дъждовната вода. Четири-пет съчки тлееха сред жаравата.

Джинай се досети, че Йошимото е излязъл бързешком само с няколко души и тръгна от шатра на шатра да го търси. Повечето от платнищата бяха раздрани, паднали или изпоцапани с кръв и стъпкани.

Йошимото трябва да се опитва да избяга. Със сигурност няма да потегли пеша. И ако е така, сигурно се е забързал към мястото, където са вързани конете. В лагер, пълен с толкова биещи се войници, обаче няма да е лесно да открие къде врагът държи животните си. А конете не пасяха спокойно. Сред дъжда, звъна от саби и кръвта се бяха изпоплашили и няколко от тях диво препускаха из лагера.

Къде може да се крие? Джинай застана на място с копие в ръка и остави дъждовната вода да се стича между ноздрите в пресъхналото му гърло. Изведнъж, на крачка встрани, един воин, който не бе разпознал в него враг, задърпа юздата на неспокоен сив кон.

Червени пискюли висяха от седефеното седло с лакирани, изпъстрени със злато краища; от сребърния намордник тръгваха поводи в пурпурночервено и бяло. Това трябва да е пълководчески жребец. Джинай гледаше как отвеждат коня в една тъмна борова горичка. Помежду им някаква шатра бе в по-голямата си част пропаднала, но тази, която още стоеше, плющеше буйно под вятъра и дъжда.

Джинай скочи напред и вдигна завесата. Йошимото беше там. Един служител тъкмо му бе казал, че неговият кон е готов и този се канеше да пристъпи навън.

— Господарю на Суруга, моето име е Кувабара Джинай. Сражавам се за рода Ода. Дошъл съм да взема главата ти. Готви се да умреш!

Докато обявяваше името си, Джинай замахна към гърба на Йошимото и в ушите им отекна шума от сблъсъка на копието с доспехите. Йошимото мигновено се обърна и мечът му преряза на две дръжката на оръжието. Джинай с вик отскочи назад. В ръката му бяха останали само четири педи от копието.

Захвърли го настрани и изкрещя:

— Страхливец! Ще покажеш ли гръб на противник, който се е представил по име?

Извади меча от ножницата и се метна към Йошимото, ала веднага беше сграбчен отзад от един воин на Имагава. С лекота хвърли мъжа на земята, но бе нападнат отстрани от нов противник. Опита се да избегне удара, но първият войник го бе стиснал за глезена и му попречи да се отмести достатъчно бързо. Мечът на втория разряза Джинай точно наполовина.

— Господарю! Моля, тръгвайте веднага! Хората ни са объркани и неспособни да сдържат неприятеля. Жалко е, че ще се оттегляме, но така ще е само засега.

Лицето на войника бе оцапано с кръв. Другият, цял покрит в кал, скочи на крака и двамата подканиха Йошимото да тръгва.

— Сега! Бързо! Господарю!

И тогава…

— Дойдох да се срещна с великия Йошимото. Името ми е Хатори Кохейта и съм на служба при господаря Нобунага.

Пред тях стоеше грамаден мъж, над чиито вежди бе нахлупен железен шлем с черна подложка. Голямото, боядисано в червено копие на мъжа профуча напред и Йошимото отстъпи с една крачка.

Първият войник отклони удара с тялото си и падна пронизан, преди да е имал време да замахне със сабята. Другият също скочи бързо пред Кохейта, но и той бе промушен като на шиш от копието му и се просна върху трупа на другаря си.

— Чакай! Къде отиваш?

Бързото като мълния копие полетя след Йошимото, който обикаляше около ствола на един бор.

— Тук съм!

С приготвена за удар сабя Йошимото впи яростно очи в Кохейта. Копието се стрелна напред и удари отстрани доспехите му. Те обаче бяха добре закалени, раната не беше дълбока и не стресна господаря на Суруга.

— Негодник! — извика той и преряза оръжието на две.

Кохейта бе решителен. Захвърли дръжката се метна напред. Йошимото обаче приклекна и замахна със сабята си към крака на Кохейта. Острието му бе превъзходно. От покрития с ризница наколенник хвръкнаха искри, капачката на коляното на самурая се разтвори като разрязан нар и пищялът изскочи от раната. Кохейта политна назад, Йошимото — напред. Украсеният му с дракони шлем се удари в земята.

Тъкмо когато вдигаше глава, някакъв мъж извика:

— Аз съм Мори Шинсуке!

Сграбчи изотзад главата на Йошимото и двамата се строполиха на земята. Докато се боричкаха, предната броня на Йошимото отхвръкна и от току-що нанесената му копийна рана избликна кръв. Прикован към земята, той заби зъби в показалеца на дясната ръка на своя противник. Дори след като главата бе вече отрязана, белият пръст на Мори още стърчеше между яркочервените устни и изискано почернените зъби на Йошимото.

Победили ли са или победени, се питаше тежко задъханият Токичиро.

— Хей! Къде сме? — извика той на всеки, който би бил достатъчно близо да го чуе, но никой не знаеше къде точно са. Само около половината от хората му бяха все още живи и всички стояха зашеметени.

Дъждът бе отслабнал, вятърът — утихнал. Ярките лъчи на слънцето си пробиваха път през разпръсващите се облаци. Бурята се бе изнемощила и пъкълът на Денгакухадзама се отдалечаваше заедно с бледнеещите светкавици. След него не оставаше нищо, освен писъците на цикадите.

— Стройте се! — нареди Токичиро.

Войниците се подредиха, доколкото можеха. Като преброи хората, откри, че отрядът му е намалял от тридесет на седемнадесет души, четирима от които въобще не можа да разпознае.

— От чий отряд си? — попита той един от мъжете.

— На Тояма Джинтаро, господине. Когато се биехме на западния край на хълма, обаче, плъзнах се по стръмното и загубих поделението си. После заварих вашите хора да преследват врага и се присъединих към тях.

— Добре. А ти?

— И с мен е същото, господине. Мислех, че се сражавам до другарите си, но като се огледах, бях в отряда на Ваша Чест.

Токичиро не си направи труда да разпитва останалите. Навярно някои от хората му са загинали в сражението, а други са се смесили с чужди отряди. Но не само отделните войници бяха загубили посред битката представа къде са. Отрядът на Токичиро се бе откъснал от основната част на войската и от поделението на Матаемон и той не знаеше на кое място е сега.

— Изглежда, битката е свършила — промърмори Токичиро, докато водеше хората си обратно по пътя, от който бяха дошли.

Откак небето се проясни, стичащата се от околните стръмнини в блатото кална вода бе станала повече. Щом видя колко много трупове лежат във вадата и се стелят по склона, Токичиро се изпълни с удивление от това, че е още жив.

— Трябва да сме спечелили. Вижте! Всички убити тук наоколо са самураи на Имагава — и той посочи на няколко места.

По начина, по който бяха проснати вражеските трупове на пътя, можеше да се досети за посоката, в която е поела разгромената войска.

Хората му обаче просто изръмжаха полузашеметени и бяха прекалено отпаднали дори и да запеят победна песен.

Бяха само малцина и не знаеха пътя. Изведнъж бойното поле съвсем утихна, а това можеше да значи, че войската на Нобунага е била изцяло пометена. Страхът, че всяка минута могат да бъдат обкръжени от враговете и изклани, бе съвсем действителен.

После чуха. От Денгакухадзама дойдоха три победни възгласа, толкова силни, че небето и земята се разтресоха. Викове на тяхното родно оварско наречие.

— Победили сме! Победили! Да вървим!

Токичиро се завтече напред.

Войниците, досега едва на себе си, като по чудо се сепнаха. Не искаха да останат назад и с препъване и залитане се затичаха след Токичиро в посоката, откъдето идеше възгласът.

Магомеяма бе един нисък, объл връх малко под Денгакухадзама. Пространството от хълма до селото бе сега покрито с черна купчина подгизнали от кръв, кал и дъжд войници. Битката беше свършила и хората наново се подредиха. Дъждът бе спрял, слънцето се показа и от притиснатите един до друг мъже се вдигаше мъглива бяла пара.

— Къде е поделението на господин Асано?

Като си проправяше път през войнската тълпа, Токичиро отново се присъедини към своя предишен отряд. Накъдето и да се обърне, се блъскаше и отъркваше в нечии окървавени доспехи. Макар да тръгна твърдо решен да се бие храбро, сега изпитваше срам. Със сигурност не направи нищо, с което да изпъкне.

Щом намери поделението си и застана между стълпените нагъсто войници, най-сетне осъзна, че са победили. Погледна от хълма и му се стори странно, че никъде не се вижда разбитият враг.

Все още опръскан с кръв и кал, Нобунага застана на могилата. Само на няколко крачки от походното му столче неколцина войници копаеха голям трап. Всяка от вражеските глави биваше оглеждана и после хвърляна в ямата. Нобунага наблюдаваше с прилепени длани, докато войните наоколо му стояха мълчаливо.

Никой не казваше молитва. Това обаче бе най-почетният обичай в случаите, когато воини погребват други воини. Заровените в ямата глави щяха да послужат за урок на останалите живи, които отново биха пожелали да се бият. Главата и на най-незначителния противник се вадеше и заравяше с изключителна тържественост.

Когато загадъчната граница между живота и смъртта е точно пред нозете му, един самурай не можеше да не си мисли за това, какво значи да живееш като воин. Всички стояха чинно, със сключени в молитва ръце. Когато ямата бе запълнена и струпаха над нея могила, мъжете вдигнаха поглед към красива дъга, която се извиваше в ясното небе.

Докато стояха и наблюдаваха това зрелище, към лагера приближи група съгледвачи, които бяха проучвали местността около Одака.

Токугава Иеясу оглавяваше предните части на Йошимото при Одака. Като се вземе предвид умението, с което Иеясу разруши крепостите Вашидзу и Маруне, Нобунага не можеше да си позволи да го подценява.

— Щом Токугава чу, че Йошимото е бил убит, лагерът в Одака като че изпадна в паника. На няколко пъти обаче пращаха съгледвачи и щом научиха подробностите, бързо се успокоиха. Сега се готвят при здрачаване да отстъпят към Микава и изглежда не са склонни да се бият.

Нобунага изслуша новините и по свой начин обяви триумфалното завръщане.

— Е, тогава — каза, — да вървим.

Слънцето още не беше залязло и дъгата, която бе почнала да избледнява, сега още веднъж изпъкна ярко на небето. Отстрани на седлото на Нобунага бе вързана една-единствена глава като спомен. Беше, разбира се, главата на великия Имагава Йошимото.

Когато стигнаха вратите на светилището Ацута, Нобунага се метна от коня си на земята и влезе при олтара, а в същото време военачалниците и хората му се натълпиха чак до главната порта и се проснаха по очи. Някъде в далечината звънеше малка камбана и големите огньове изпълваха гората на храма с червено сияние.

Нобунага дари храмовата конюшня с един свещен кон. Сторил това, той отново бе готов да поеме бързо по пътя си. Остави коня сам да следва осветената от луната пътека. Доспехите му тежаха все повече и бе изтощен. Въпреки всичко духът му бе така ведър, сякаш носи леко лятно кимоно.

В сравнение с Ацута, в Кийосу всичко бушуваше. Вратите до една бяха обкичени с фенери, големи огньове горяха по кръстовищата, а развълнувани старци, деца и дори млади момичета стояха по улиците, гледаха победоносните войници и викаха за поздрав.

Гъста навалица се тълпеше покрай пътя. Жените се взираха да видят дали техните съпрузи са между тези, които тържествено маршируват към портата на крепостта. Старци викаха имената на синовете си, а момичетата се напрягаха да открият лицата на своите възлюбени. Всички обаче нададоха приветствен възглас, щом, като черна сянка на фона на нощното небе, забелязаха възседналия кон Нобунага.

— Господарю Нобунага!

За тях той значеше повече от собствените им деца, съпрузи и любими.

— Вижте главата на великия господар на рода Имагава! — обяви пред тълпата Нобунага от седлото си. — Това е споменът, който ви донесох. От утре нататък неприятностите по границата свършват. Залягайте и работете здраво. Работете и се веселете!

Влязъл в крепостта, Нобунага повика личната си прислужница.

— Саи! Саи! Най-напред — вана! И малко оризова каша.

След като излезе от банята, той обяви награди за над сто и двадесет мъже, сражавали се този ден в битката. Делата и на най-ниско стоящите по чин войници не бяха убягнали от погледа на Нобунага. Най-накрая добави:

— Инучийо получава позволение да се завърне.

Още същата нощ предадоха тази новина на Инучийо. Докато цялата войска влизаше през крепостните порти, той единствен бе останал навън в очакване решението на Нобунага.

Токичиро не получи каквато и да било похвала. Естествено, той и не очакваше никаква. При все това се бе сдобил с нещо далеч по-ценно от възнаграждение за хиляда кан — за пръв път в живота си мина по чертата между живота и смъртта, оцеля в битка и с очите си видя колко дълбоко разбира Нобунага човешката природа и колко е надарен за пълководец.

„Имам добър господар, помисли си той. След господаря Нобунага аз сега съм най-щастливият сред живите.“ Оттогава нататък Токичиро не гледаше на Нобунага просто като на господар и повелител. Стана негов ученик и като имаше пред очи силните му страни, съсредоточи целия си ум върху своето самоусъвършенстване.

Посредникът

През последните пет-шест дни Токичиро наистина се отегчаваше. Бяха му наредили да придружи Нобунага в едно тайно пътуване до далечна област и да се подготви за прехода. Трябваше да потеглят най-късно след десет дни и дотогава от него се искаше да си стои затворен в къщи. Токичиро седеше и чакаше.

Седеше и си мислеше колко необичайно за Нобунага е да се отправя на път. Къде ли отиват?

Загледан в листенцата на цветята покрай оградата, той внезапно се сети за Нене. Бяха му наредили да излиза колкото се може по-малко, но щом подухнеше вечерният ветрец, минаваше пред дома на Нене. По някаква причина напоследък се колебаеше да я посещава, а всеки път, когато срещне родителите й, те се правеха, че не го забелязват. Затова просто минаваше като всеки друг пешеходец покрай къщата и се прибираше у дома.

Същите цветя бяха цъфнали и на оградата в дома на Нене. Предната вечер я зърна, докато палеше лампата и се върна у дома, сякаш целта му е била постигната. Сега внезапно си спомни, че тогава профилът й бе по-бял от цветята на оградата.

Димът на съчките се носеше от кухнята из къщата. Токичиро се изкъпа, облече леко конопено кимоно и като нахлузи чифт сандали, излезе през градинската порта. Тъкмо тогава един млад вестоносец го поздрави и му подаде служебно известие. Токичиро бързо се върна вътре, преоблече се и забърза към жилището на Хаяши Садо.

Садо лично му предаде заповедите:

Ела преди Часа на заека в жилището на селянина Доке Сеиджуро, на западния главен път извън Кийосу.

Това беше всичко. Нобунага тайно се отправяше към една далечна област и Токичиро бе един от придружителите му. Като си помисли за това, му се струваше, че макар и да знае за тях съвсем малко, схваща замислите на Нобунага.

Разбираше, че за известно време ще бъде далеч от Нене и желанието поне веднъж да я зърне под лятната луна, още в този миг и час, напираше в гърдите му. В неговата природа бе, науми ли си веднъж нещо, никой да не може да го спре. Токичиро беше роб на чувствата си и непреодолимите страсти и желания, които се бяха вселили в сърцето му, го тласнаха към дома на Нене. После, досущ като немирно момче, което наднича през светещи прозорци, надникна през оградата вътре.

Матаемон живееше в квартала на стрелците, а почти всички хора, които минаваха през махалата, се познаваха помежду си. Токичиро усети стъпките на минувачите и се ужаси да не бъде открит от родителите на Нене. Това зрелище на боязливост си беше за смях. Ако самият Токичиро видеше някой да се държи по този начин, би презрял този човек. В момента обаче нямаше време да размишлява за нечие достойнство или добро име.

Би бил доволен от един-единствен бегъл поглед през оградата върху нейния профил и това, с което се занимава тази вечер. „Обзалагам се, че вече се е изкъпала и си рисува лицето“, помисли си той. Или дали не вечеря заедно с родителите си?

Мина три пъти напред-назад, като се опитваше да си придаде възможно най-невинен изглед. Беше вечер и по улицата имаше малко хора. Би било ужасно неудобно, ако тъкмо докато надзърта през оградата, някой го извика по име. Не, по-лошо от това, такова нещо можеше да провали мъничката възможност да се ожени за Нене. В крайна сметка съперникът му Инучийо се оттегли от борбата и след това Матаемон се зае да премисля нещата наново. Засега можеше да остави всичко на съдбата. Изглежда Нене и майка й бяха вече взели решение, ала бащата не искаше толкова лесно да стигне до него.

Долови дим от благовоние, с каквото пропъждат комарите. От кухнята се чу шум от слагане на чинии. Изглежда, вечерята още не е поднесена. Навярно работи усилено, предположи Токичиро. Под бледата кухненска светлина той най-сетне видя момичето, което бе решен да направи своя съпруга. Хрумна му мисълта, че жена като Нене ще се грижи добре за домакинството.

Майката я повика и отговорът на Нене прокънтя в ушите му, при все че бе до оградата, свит да гледа какво става вътре. Токичиро отстъпи настрана. Някой се задаваше по улицата.

„Работи много и е кротка. Майка ми със сигурност ще я обикне силно. И Нене няма да се отнася към нея с пренебрежение, само защото е селянка.“ Страстта насочи неговата любов към възвишени мисли. „Ще понасяме бедността. Суетата няма да ни порази. Тя скрито ще ми помага, ще се грижи предано за мен и ще прощава недостатъците ми.“

Това момиче е чиста прелест. Никоя освен тази жена не ще стане негова съпруга — беше убеден в това. И при тази мисъл гърдите му се вълнуваха и сърцето силно забиваше. Погледна нагоре към звездите и изпусна дълбока въздишка. Когато най-сетне дойде на себе си, осъзна, че е обиколил веднъж групата от къщи и отново е застанал пред тази на Нене. Изведнъж чу нейния глас досами оградата и като погледна през цветните листенца, видя бялото й лице.

Дори носи вода като слугиня. А с такива ръце свирят на кото. Токичиро искаше да покаже на майка си каква жена ще бъде неговата съпруга. Колкото по-скоро, толкоз по-добре. Не можеше да се насити да гледа през оградата. Долови шум от загребване на вода, но внезапно Нене, без да изтегля кофата, се обърна натам, където бе застанал. „Трябва да ме е видяла“, помисли си той в паника. Тъкмо щом мисълта мина през ума му, Нене си тръгна от кладенеца и се отправи към задната порта. Токичиро почувства в гърдите си силна като от огън горещина.

Когато Нене отвори портата и се озърна наоколо, той вече бягаше надалеч, без да се обръща. Щом стигна ъгъла на първото кръстовище, погледна назад. Девойката стоеше пред вратата с озадачено изражение на бялото си лице. Токичиро се зачуди дали не му е сърдита, но в същото време почна да си мисли за своето заминаване на следващата сутрин. Придружава господаря Нобунага и му е забранено да казва на другиго каквото и да било относно пътуването. Това включваше и Нене. След като я зърна и се увери, че е добре, Токичиро пак стана своето старо аз и с пълна скорост се прибра у дома. Щом заспа сънищата му бяха безметежни.

— Тръгвам! — обяви той, но не каза на слугите къде отива.

И малко преди уреченото време стигна в къщата на Доке Сеиджуро.

— Хей, Маймунке! И ти ли тръгваш днес? — попита един селски самурай, застанал до портата на Сеиджуро.

— Инучийо!

Токичиро сепнат изгледа приятеля си. Не само че се изненада, дето Инучийо идва с тях, но и видът на младежа бе изцяло променен — от връзването на косата чак до навущата той бе облечен като човек, пристигнал право от най-затънтеното място.

— За какво става всъщност дума? — попита Токичиро.

— Всички са вече тук. Влизай бързо вътре.

— Ами ти?

— Аз ли? Сложиха ме за малко да пазя на портата. Ще дойда при вас по-късно.

Токичиро се застоя в градината точно до вратата. За минута се чудеше по коя по пътека да тръгне. Жилището на Доке Сеиджуро бе една стара къща, необичайна дори за погледа на Токичиро. Не можеше да определи отпреди точно колко много години е тя. Бе останала изглежда от по-ранна епоха, когато цели семейства са живели в един голям общ дом. Дълга къща с много стаи, по-малки пристройки, порти, нови порти зад тях и безброй пътеки изпълваха целия двор.

— Маймунке! Насам!

Друг селски самурай му махаше с ръка от една врата близо до градината. Разпозна в този мъж Икеда Шоню. Щом влезе в двора, завари двадесетина служители, облечени като селски самураи. Токичиро също бе осведомен за дрехите и си бе придал най-селски вид от всички.

Група от седемнадесет-осемнадесет планински отшелници си почиваше по краищата на вътрешния двор. И те бяха преоблечени самураи на рода Ода. Нобунага изглежда седеше в една малка стая в долния край на двора. Естествено, той също се беше предрешил.

Токичиро и останалите бяха спокойни. Никой не задаваше въпроси. Никой не знаеше нищо. Но правеха догадки.

— Негово Височество е предрешен като син на селски самурай, който пътува с няколко служители. Чака да дойдат всичките хора. Отива навярно в далечна област, но се чудя, знае ли някой накъде всъщност тръгваме.

— Не разбрах много, но когато ме повикаха в дома на Хаяши Садо, чух някой да споменава нещо столицата.

— Столицата ли?

Всички преглътнаха.

Нищо не би могло да бъде по-опасно и щом отива там, Нобунага трябва да има някакъв таен замисъл. Незабелязан от другите, Токичиро кимна в знак, че разбира и излезе в зеленчуковата градина.

След няколко дни дружината селски самураи, които щяха да придружават Нобунага и групата планински отшелници, които отдалеч щяха да го пазят, поеха към столицата.

Първата група щеше да минава за селски самураи от източните области, тръгнали да разгледат Киото. Със спокоен вид мъжете вървяха напред. Скриха яростният блясък, който светеше в очите им при Окехадзама и възприеха грубия изглед и провлачения говор на хора, за каквито се представяха.

Доке бе уредил нощувка в една къща в покрайнините на столицата. Докато обикаляха из Киото, Нобунага винаги нахлупваше ръба на шапката си ниско над очите и се обличаше като прост провинциалист. Придружителите му наброяваха най-много четири-пет души. Ако наемни убийци узнаеха кой е, щеше да стане лесен прицел.

Имаше дни, в които съвсем се отпускаше и до залез-слънце скиташе сред навалицата и праха на Киото. А имаше и вечери, когато в някой необичаен час изведнъж излизаше, отбиваше се в жилищата на придворни и водеше тайни разговори.

Младите самураи не разбираха нито защо техният господар се осмелява да предприеме такова начинание сред опасния безпорядък на раздираната от война страна, нито повода за тези посещения. Разбира се, нямаше причина и Токичиро да вниква в обстоятелствата. Самият той обаче използваше времето за наблюдение. Столицата се е променила, си мислеше. По времето, когато бе обикалял страната да продава игли, често идваше тук да поднови запаса си. Като броеше на пръсти, пресметна, че е било само преди шест или седем години, но оттогава условията около Императорския дворец забележимо се бяха изменили.

Шогунатът все още съществуваше, но тринадесетият по ред шогун, Ашикага Йошитеру, бе такъв само по име. Културата и духът на хората застояваха като вода в дълбоко езеро. Всичко носеше усещането за край на една епоха. Същинската власт бе в ръцете на градския наместник Мийоши Нагайоши, но той на свой ред бе преотстъпил властта почти във всички области на един от служителите си, Мацунага Хисахиде. Това имаше за следствие безогледни раздори, лошо и тиранично управление. Сред простолюдието вървеше мълвата, че властта на Мацунага скоро ще пропадне от само себе си.

Накъде вървят сега нещата? Това не знаеше никой. Всяка вечер светлините ярко горяха, но хората се губеха в мрак. „Утре си е за утре“, мислеха си те и през живота им като мътен поток минаваше течение без посока и цел.

Щом управлението на Мийоши и Мацунага бе смятано за ненадеждно, то какво остава за онези областни управители, които биваха назначавани от шогуна? Хора като Акимацу, Токи, Кьогоку, Хосокава, Уесуги и Шиба бяха всички изправени в собствените си области пред сходни трудности.

Тъкмо в този момент Нобунага предприе своето тайно пътуване до столицата. За нещо такова не беше и мечтал нито един друг военен господар на област. Имагава Йошимото тръгна в поход към Киото начело на голяма войска. Въжделението му — да получи пълномощия от императора и така да подчини шогуна за себе си и да властва над страната — бе пресечено посред път, но той беше само първият, направил такъв опит. Всички останали големи господари в страната смятаха замисъл, като този на Имагава, за добър. Само Нобунага обаче бе достатъчно дързък лично да отиде до Киото и да се подготви за бъдещето.

След няколко разговора с Мийоши Нагайоши той най-сетне си уреди среща с шогуна Йошитеру. Разбира се, в жилището на Мийоши отиде предрешен както винаги, преоблече се в официални дрехи и тръгна към седалището на шогуна.

— Значи вие сте Нобунага, синът на Нобухиде? — попита Йошитеру.

В гласа му нямаше сила. Държанието му бе безупречно, ала някак безжизнено.

Нобунага бързо осъзна, че шогунският пост е вече обезсилен. Той се просна по очи и помоли за честта да се запознае с Йошитеру. В гласа на кланящия се обаче имаше сила, която далеч надвишаваше тази на властника.

— Този път дойдох в Киото тайно. Съмнявам се, че кое да било от тези местни произведения от Овари ще се понрави на погледа на човек от столицата.

Дари Йошитеру с ред подаръци и понечи да се оттегли.

— Може би ще ме почетете да останете на вечеря — предложи шогунът.

Поднесоха саке. От залата за угощения пред погледа им се разкриваше изискана градина. Във вечерната тъмнина цветът на хидрангеите и влажният мъх блещукаха под светлината на лампите.

Независимо с кого и къде е, строгата официалност не подхождаше на нрава на Нобунага. Щом почтително внесоха бутилките със саке и с дребнаво традиционни движения поставиха вечерята на масата, той почна да се държи без прекомерни задръжки.

Йошитеру се взираше в своя гост, сякаш апетитът му е нещо изключително. Макар уморен от разкош и официалности, за него бе предмет на гордост, че всяко поднасяно на трапезата му ястие е столичен деликатес.

— Как намирате кухнята в Киото, Нобунага?

— Превъзходна е…

— Как са подправките?

— Е, подправките на столичната кухня са доста тънки. Толкова лека храна е рядкост за мен.

— Така ли? Следвате ли Пътя на чая?

— Откакто съм момче, пия чай също както пия вода, но не съм запознат с това как познавачите уреждат чайна церемония.

— Разгледахте ли градината?

— Да, видях я.

— Какво мислите?

— Намерих я доста малка.

— Малка ли?

— Много е хубава, но като я сравня с гледката на хълмовете в Кийосу…

— Вие изглежда въобще нищо не разбирате — шогунът отново се засмя. — Но по-добре да си невежа, отколкото да имаш само отблясъци от знание. Е, какво ви се нрави тогава най-много?

— Стрелбата с лък. Извън това нямам особени дарования. Ако желаете обаче да чуете нещо необичайно, успях за три дни да стигна от Овари до пред самите ви порти, като през вражеска земя минах по пътя Мино-Оми. Сега, когато цялата страна е в безпорядък, винаги е налице възможността в двореца или близо до него да се случи нещо неприятно. Ще бъда много благодарен, ако може да ме запомните за такъв случай — завърши той с усмивка.

Първоначално сам Нобунага се беше възползвал от повсеместното безредие и свали назначения от шогуна наместник на Овари от рода Шиба.

И макар, за да се покаже гневът и тежестта на върховната власт, въпросът да бе разискван във Великия шогунски съвет, всъщност всичко беше само официалност. Напоследък обаче областните наместници рядко идваха да посетят Киото и шогунът се чувстваше изоставен. Скуката му бе разсеяна от посещението на Нобунага и той като че се стараеше да поддържа разговор.

Може по време на беседата Йошитеру да очакваше да му загатнат желание за официално повишаване в чин или дворцова длъжност, но не последва нищо такова и накрая Нобунага бодро се сбогува.

— Да си вървим — каза той и с това обяви завръщането им след тридесетдневен престой в столицата. — Утре — добави бързо.

Докато предрешените като отшелници и селски самураи придружители, отседнали на различни места, оживено се приготвяха да потеглят на път за дома, един вестоносец донесе от Овари предупреждение:

Откак заминахте за Киото, се пръскат слухове. Щом се върнете, проявете крайна предпазливост и моля, подгответе се в случай на някаква неприятност по пътя.

Накъдето и да тръгнат, щеше да трябва да минат през няколко поред враждебни области. По кой път може да поемат в безопасност? Може би трябва да се върнат с кораб?

Тази вечер придружителите на Нобунага се събраха в къщата, където той бе отседнал и обсъдиха въпроса, ала не успяха да стигнат до съгласие. Изведнъж Икеда Шоню излезе изненадващо някъде откъм стаята на Нобунага и впери поглед в тях.

— Още ли не сте си легнали, господа?

Един от мъжете го изгледа с раздразнено изражение.

— Обсъждаме нещо важно.

— Не знаех, че сте посред обсъждане. За какво за бога разговаряте?

— Доста сте безгрижен за придружител на Негово Височество. Не знаете ли за известието, което дойде по нарочен човек тази вечер?

— Чух за това.

— Изключително важно е нищо да не се случи по пътя на връщане. Тъкмо сега си блъскаме главите и се опитваме да измислим по кой път да поемем.

— Тревожите се за нищо. Негово Височество вече реши.

— Какво? Реши ли?

— Когато пристигнахме в столицата, бяхме прекалено много хора и на него му се стори, че бием на очи. Замислил е да се върне обратно с четири-пет души — достатъчни според него. Служителите могат да се приберат поотделно и да тръгнат по който път поискат.

Нобунага напусна столицата преди изгрев-слънце. И точно както каза Шоню, остави след себе си двадесет-тридесет от предрешените като планински отшелници мъже и повечето от селските самураи. Придружаваха го само четирима мъже. Разбира се, между тях беше Шоню, но този, за когото да бъде избран в тази малка група беше най-висока чест, бе Токичиро.

— Доста слабо защитен е.

— Мислите ли, че всичко ще бъде наред с него?

Групата останали сами служители се почувства неспокойна и последва своя господар чак до Оцу, но тук Нобунага и хората му наеха коне и прекосиха моста при Сета. Имаше няколко места за проверка на пътниците, но той мина през тях без затруднение. Бе поискал от Мийоши Нагайоши писмо, в което се заявяваше, че пътува под покровителството на столичния наместник. На всяка бариера, до която стигаха, показваше писмото и продължаваше нататък.

Пътят на чая се бе разпространил широко из цялата страна. В жестокия, кървав свят хората търсеха мир и спокойно място, където да намерят кратък отдих от шума и объркването. Чаят бе изящната граница, където съзерцание и действие се срещат и навярно не бе чудно, че най-заклетите му последователи бяха самураите, чието ежедневие е залято с кръв.

Нене беше изучила Пътя на чая. Нейният баща, когото нежно обичаше, също пиеше чай и затова тук всичко бе доста по-различно от свиренето на кото, когато показваше дарбата си на случайно минаващи покрай къщата хора.

Нещо в покоя на сутринта и благосклонната усмивка на баща й, в това да отсипва с едно движение горещата зелена отвара в чайник от черна керамика от Сето, сякаш я подтикваше да приготви чай. Така това не беше просто развлечение, а част от ежедневието й.

— В градината има доста гъста роса, нали? И пъпките на хризантемите още са твърди.

Матаемон погледна от откритата тераса към малкото оградено място. Нене, заета пред огнището с черпак за чай в ръка, не отговори. Кипящата вода, която загреба от котлето, се стече като от извор в чайника и бодро разпръсна самотата в стаята. Тя се усмихна и отмести поглед.

— Не, две-три хризантеми навън вече доста миришат.

— Наистина ли? Вече са разцъфтели? Не забелязах, когато тази сутрин изнесох метлата и пометох. Изглежда срамно, че под покрива на дома на един воин трябва да цъфтят цветя.

Бамбуковата пръчица, която Нене държеше внимателно с върха на пръстите си, леко профуча, докато почистваше с нея листенцата от чая. Думите на баща й я притесниха, но Матаемон не забеляза това. Той взе купичката за чай, вдигна я с благоговение към устните си и отпи от гъстата зелена течност. По лицето му личеше, че се радва на утринта. Изведнъж обаче, неговите мисли се промениха: „Ако дъщеря ми отиде да живее някъде на друго място, няма вече да пия чай като сега.“

— Простете — чу се глас иззад плъзгащата се врата.

— Окои?

Съпругата му влезе в стаята, а Матаемон подаде купичката на Нене.

— Да приготви ли Нене чай и за теб?

— Не, ще пия по-късно.

Окои носеше калъф за писма, а вън на входа чакаше вестоносец. Матаемон сложи калъфа в скута си и отвори капака. Сянка на съмнение премина по лицето му.

— Братовчедът на Негово Височество. От Нагоя. Какво ли може да е?

Изведнъж Матаемон стана, изми си ръцете и после отново пое с почит писмото. Макар и да бе само писмо, то беше от член на семейството на господаря Нобунага и самураят се държеше, сякаш стои срещу самия човек.

— Чака ли вестоносецът?

— Да, но каза че ще е достатъчен устен отговор.

— Не, не. Би било неучтиво. Донесете ми мастилницата.

Матаемон поработи с четчицата върху хартията и подаде отговора си на вестоносеца. Съдържанието му обаче тревожеше Окои. Извънредно необичайно бе в дома на такъв нископоставен служител да пристига писмо от братовчеда на господаря Нобунага. А това дойде и по нарочен човек.

— За какво ли може да става дума? — попита тя.

Дори и Матаемон не знаеше, тъй като писмото не съдържаше нещо повече от любезности. Не можеше да открие нищо, което да би минало за тайно послание или да има друг някакъв скрит смисъл.

Днес прекарвам целия ден в четене, в моята селска къщичка в Хорикавадзои. Буди съжаление у мен, че в такова приятно време никой не идва да се порадва на мириса на хризантемите, които съм засадил. Ако сте свободен, наминете, моля, да ме посетите.

Нямаше нищо повече, а тук трябваше да има нещо повече от това. Да беше Матаемон особено добре обучен в пиенето на чай, великолепен четец или човек с рядък вкус, поканата би могла да се приеме за естествена. Но в действителност той дори не забеляза цъфналите на собствената му ограда хризантеми. Бързо откриваше и прашинка върху лъка, но иначе бе от онези, които безгрижно ще стъпчат някоя хризантема с нозе.

— Както и да е, ще отида. Окои, извади ми най-хубавите дрехи.

Застанал под яркото есенно слънце, Матаемон се обърна да погледне дома си. Нене и Окои бяха излезли чак до портата. Сърцето му бе необичайно спокойно и благодарно, че дори в този безпорядъчен свят има дни като днешния. При тази мисъл се усмихна и забеляза, че Нене и Окои също се усмихват. Обърна се живо и тръгна. Докато минаваше, съседите му подвикваха за поздрав и той им отговаряше. Къщите на стрелците бяха малки и бедни. Жилищата бяха пълни с многобройните деца, които придружават немотията и през оградата на всеки дом той виждаше закачени да се сушат пелени.

„А сега сигурно и в нашия двор ще имаме пелени като тези, за внучето.“ Такива мисли го спохождаха от само себе си, но не бяха особено утешителни. Никак не го радваше представата, че някой ден ще се обръщат към него с „дядо“. Преди това да стане, бе замислил да си извоюва име. При Денгакухадзама се бори да не изостане назад от другите и със сигурност не се бе отказал от надеждата да оглави в следващите битки реда на заслужили воини. Потънал в тези мисли, Матаемон се озова пред изисканата лятна къща на господаря Нагоя.

Навремето сградата бе малък храм, но Нагоя нареди да я преустроят в къщичка на открито.

Той бе извънредно доволен от така скоро дошлото посещение.

— Благодаря, че идвате. Тази година имахме доста бойни размирици, но аз все пак успях да засадя няколко хризантеми. Навярно по-късно бихте могли да ми окажете честта да ги видите.

С Матаемон се отнасяха любезно, но тъй като домакинът му бе един от близките родственици на Нобунага, той седна на почетно разстояние и ниско се поклони.

„Каква ли е целта на това?“, се запита малко неспокоен стрелецът.

— Настанете се по-удобно, Матаемон. Вземете си възглавница. Оттук също можете да видите хризантемите. Да гледаш хризантеми, знаете, не е просто като да гледаш цветя — това значи да гледаш нечий труд. Но да ги показваш на други не ще рече да се хвалиш, а е въпрос на удоволствие и радост от нечие одобрение. Че под красиво небе като днешното вдишваме благоуханието на хризантемите, е още една от милостите на Негово Височество.

— Съвсем положително е така, господарю.

— Напоследък особено ясно осъзнаваме, че сме били дарени с мъдър господар. Сигурен съм, че никой от нас не ще успее да забрави вида на господарят Нобунага при Окехадзама.

— Ако мога да си позволя да кажа така, господарю, той приличаше не на човек, а на въплъщение на бога на войната.

— При все това и всички ние се справихме добре заедно, нали? Вие сте в поделението на стрелците, но онзи ден бяхте сред копиеносците, така ли беше?

— Вярно, господарю.

— Участвахте ли в нападението над стана на Имагава?

— Когато най-сетне се изкатерихме по хълма, всичко бе толкова объркано, че едва можехме да различим нашите от враговете. Посред това обаче чух Мори Шинсуке да обявява, че е взел главата на господаря на Суруга.

— Във вашето поделение ли имаше един мъж на име Киношита Токичиро?

— Така е наистина, господарю.

— А Маеда Инучийо?

— Беше си навлякъл недоволството на Негово Височество, но получи позволение да влезе в битката. Не съм го виждал, откакто се върнахме от Окехадзама, но не е ли сега отново на предишната си служба?

— Върна се. Сигурно още не знаете, но той съвсем наскоро съпроводи Негово Височество до Киото. Върнаха се в крепостта и сега Инучийо е на служба там.

— Киото! Защо е ходил Негово Височество там?

— Сега може вече спокойно да говорим за това. Отиде само с трийсет-четирийсет човека и самият беше предрешен като селски самурай на поклонение. Нямаше ги около четирийсет дни. Служителите му се държаха, сякаш през това време е бил тук. Ще погледнем ли градината с хризантемите?

Нагоя, сякаш бе слуга, сам отведе Матаемон в градината си. Заговори за тънкостите при отглеждането на хризантеми и за това как човек трябва да влага същата грижа и любов като при отглеждането на дете.

— Чул съм, че имате дъщеря. Казва се Нене, нали? Бих искал да ви помогна да си намерите зет.

— Господарю?

Матаемон се поклони почти доземи. И все пак се поколеба за миг. Предметът не разговора го върна към неговото объркване. Нагоя обаче пренебрегна колебанието му и продължи:

— Познавам едного, от когото ще излезе превъзходен зет. Ще се погрижа за това.

— Семейството ми е наистина недостойно за тази чест, господарю.

— Трябва да обсъдите това със съпругата си. Мъжът, когото имам предвид за ваш зет, е Киношита Токичиро. Познавате го, вярвам, добре.

— Да, господарю — отвърна Матаемон, без да мисли.

Укоряваше се, че е зле възпитан дотам, да проявява изненада, но не можеше да надделее над себе си.

— Ще изчакам вашия отговор.

— Да… наистина… — и с това Матаемон си взе довиждане.

Искаше да зададе не един въпрос относно причината за тази беседа, но не можеше да любопитства така открито пред човек от семейството на господаря Нобунага. Щом се прибра у дома, Матаемон разказа какво се е случило и жена му сякаш се притесни, че се е върнал, без да е дал незабавен отговор.

— Трябва да отвърнеш с „да“ на молбата му — каза тя. — Мисля, че това е наистина добра вест. Една връзка е винаги въпрос на подходящо време и това, че Токичиро толкова пъти е разговарял с Нене, показва, че в някой предишен живот са били много близки. Трябва с нещо да е заслужил един родственик на Негово Височество да играе ролята на негов посредник. Моля те, иди утре при господаря Нагоя да му дадеш отговор.

— Но не мислиш ли, че трябва да попитам Нене какви са чувствата й?

— Тя не каза ли вече? — попита Окои.

— Е, чудя се дали още изпитва същото.

— Нене не е от приказливите, но вземе ли веднъж решение, рядко го променя.

Насаме Матаемон се бореше със своята тревога за бъдещето и с неприятната мисъл, че ще стане ненужен. Така, тъкмо когато си мислеха, че след като изобщо не се е показвал пред погледа им, Токичиро ще може да бъде забравен, той за втори път обзе мислите на Матаемон, неговата съпруга и Нене.

На следващия ден стрелецът бързо излезе, за да даде отговор на господаря Нагоя. Веднага щом се върна, разговаря с жена си.

— Е, имаше доста неочаквани вести.

По изражението на лицето съпругата веднага позна, че става дума за нещо изключително. Докато мъжът й разказваше за своята среща с Нагоя, двамата с усмивки посрещнаха ярката светлина, която огряваше сега Нене.

— Днес бях решил да питам господаря Нагоя защо е предложил да бъде посредник, но да зададеш такъв въпрос на човек от семейството на Негово Височество е наистина трудно. Тъкмо когато с всичка сила се опитвах да намеря учтив начин, той сам спомена, че затова го бил помолил Инучийо.

— Инучийо помолил господаря Нагоя ли? — възкликна жена му. — Да не би да твърдиш, че той е предложил Токичиро и Нене да се оженят?

— Изглежда, през време на тайното пътуване на Негово Височество до Киото, по пътя се е говорило за това. Е, Негово Височество, предполагам, е дочул нещо.

— Боже! Самият господар ли?

— Да, това е наистина доста необикновено. Изглежда, през дългите часове на пътуването Инучийо и Токичиро доста открито, направо пред Негово Височество, са разговаряли за Нене.

— И съгласен ли е господин Инучийо?

— Инучийо е ходил при господаря Нагоя със същата молба, така че няма нужда да се тревожим повече за него.

— Е, тогава даде ли днес на господаря Нагоя ясен отговор?

— Да, казах му, че оставям въпроса изцяло в негови ръце.

При тези думи Матаемон се поизправи, сякаш грижите му съвсем са се изгубили.

Годината отмина и през един подходящ есенен ден в дома на Асано отпразнуваха сватба.

Токичиро се чувствуваше притеснен и неспокоен. Къщата му бе в безпорядък — Гондзо, слугинчето и останалите хора, дошли да помогнат, не му даваха да прави нищо, освен от ранни зори, да влиза и излиза от дома. Днес наистина е третият ден на Осмия месец, нали? Продължаваше отново и отново да прехвърля през ума си очевидното. От време на време отваряше дрешника или се опитваше да полегне върху някоя възглавница, но не можеше да си намери удобно място. „Оженвам се за Нене и ставам член на семейството й, си напомняше той. Довечера това най-сетне ще се случи, но аз се чувствам някак неудобно.“

След обявяването на сватбата Токичиро стана необичайно стеснителен. Щом съседите и другарите му по служба узнаха новината, надойдоха с подаръци, но той винаги се изчервяваше и говореше така, сякаш се опитва да спаси доброто си име.

— Е, ще бъде всъщност само семейно празненство. Мислех си, че ми е още малко рано да се женя, но семейството иска сватбата да стане възможно по-скоро.

Никой не знаеше, че желанието му се осъществи благодарение на неговия приятел Маеда Инучийо. Той не само се отказа от Нене, но и повлия на действията на господаря Нагоя.

— Чувах, че господарят Нагоя се застъпил в негова полза. На всичко отгоре Асано Матаемон му е дал съгласието си, значи трябва да намират нещо в Маймунката.

Така първо сред другарите му по служба, а после и сред хората с високо и по-ниско положение, този брак повдигна общото мнение за достойнствата на Токичиро и зловредните слухове спряха.

Слуховете, добри или лоши, обаче не занимаваха младежа. За него най-важно беше да извести майка си в Накамура. Искаше за най-сигурно сам да се спусне натам и да й разкаже за Нене, за нейния произход и нрав, както и за всичко останало. Но тя му бе заръчала да служи с усърдие на своя господар, да я остави в Накамура и докато не е станал влиятелна личност, да не се отвлича с мисли за нея.

Потисна своето желание незабавно да я види и й разказа за станалото напоследък в писмо. Тя често му пишеше в отговор. Токичиро бе особено доволен, че неговото постепенно издигане и бракът му със самурайска дъщеря, при любезното посредничество на един от братовчедите на Нобунага, бяха известни в Накамура. И той знаеше, че вследствие на това селяните гледат сега на майка му и сестра му с далеч по-друго око.

— Дайте да ви вчеша косата, господине.

Гондзо се появи с кутия гребени и коленичи до него.

— Какво? И аз ли трябва да си връзвам косата?

— Довечера сте младоженец и косата ви трябва да е подобаващо направена.

Щом Гондзо привърши с косата му, Токичиро излезе в градината.

Белите звезди почваха да се показват между клоните на адамовите дървета. Тази вечер младоженецът се беше разчувствал. Бе обгърнат от голяма радост. И все пак, всеки път, щом му се случи нещо хубаво, той мислеше за майка си. Затова и в щастието му, имаше малко тъга. В крайна сметка, утешаваше се той, на този свят има хора, които си нямат майки.

Токичиро се потопи във ваната. Тази вечер искаше особено старателно да измие тила си. Щом свърши с къпането, облече леко памучно кимоно и се върна в стаята, завари я така препълнена с хора, че бе трудно да познае това неговата собствена къща ли е или нечия чужда. Зачуден с какво толкова са заети всички, той обходи с поглед всекидневната и кухнята и най-сетне се видя принуден да сподели един от ъглите на стаята с комарите и да гледа как останалите работят.

Пронизителни гласове даваха нареждания, други им отвръщаха.

— Наредете всички принадлежности на младоженеца върху раклата.

— Направих го. Там са и ветрилото и кутийката.

Наоколо сновяха какви ли не хора. Чия невеста е това? Чий съпруг стои там? Тези мъже и жени не бяха близки родственици, но всички работеха в съгласие, заедно.

Младоженецът, все така напълно сам в ъгъла, си помисли за лицата на всички хора тук и усети радост в самите дълбини на сърцето си. В една от стаите шумен старец се бе разприказвал за старинните обичаи при приемане на зет и взимане на невеста.

— Износени ли са сандалите на младоженеца? На такъв ден старите сандали просто не вършат работа. Трябва да отиде до дома на булката с нови. После баща й ще спи довечера в ръка със сандалите и краката на жениха никога няма да напуснат къщата.

Една стара жена се обади с писклив глас:

— Хората трябва да носят хартиени фенери. Не може да отидеш в къщата на булката просто със запалена факла. После дават фенерите на семейството на момичето и те три денонощия ги държат пред домашния олтар.

Говореше благосклонно, сякаш младоженецът е неин собствен син.

Някъде по това време в къщата пристигна вестоносец, който носеше официалното първо писмо от булката до младоженеца. Една от съпругите, с лакиран калъф за писма в ръце, плахо си проправи път през тълпата.

— Тук съм — обади се Токичиро от терасата.

— Това е първото писмо от булката — каза жената. — Прието е младоженецът да напише нещо в отговор.

— Какво да напиша?

Жената се засмя в шепи, но не му даде указание. Сложиха пред него хартия и принадлежности за писане.

Токичиро озадачен взе четката. Никога не се бе старал прекалено в писмописанието. Научи се да пише в храма Комьоджи й докато работеше в дюкяна за съдове, краснописът му бе поне посредствен, така че не се срамеше да напише нещо пред очите на други хора. Притесняваше го просто какво да каже. Накрая написа:

През тази приятна нощ и младоженецът трябва да дойде да се включи в разговора.

Показа го на омъжената жена, която му бе донесла сандъчето с принадлежностите.

— Това добре ли е?

— Ще свърши работа.

— Нали и вие сте получили писмо от вашия съпруг на сватбата? Спомняте ли си какво ви писа?

— Не — отвърна тя.

Засмя се.

— Щом сама забравяте, трябва да не е било нещо много важно.

След това облякоха младоженеца в тържествено кимоно и му дадоха ветрило.

Луната ясно светеше в ранното есенно вечерно небе, а на входните порти ярко горяха факли. Начело на шествието вървяха неоседлан кон и двама копиеносци. Подир тях следваха трима мъже с факли и после, обут с нови сандали, самият младоженец.

Нямаше разкошно сватбено обзавеждане като инкрустирани скринове, сгъваеми паравани или китайска мебел, но имаше сандък за доспехи и кутия за облекло. За един тогавашен самурай, който предвожда тридесет пехотинци Токичиро нямаше от какво да се срамува. Напротив, навярно изпитваше скрита гордост. Макар никой от хората, които му помогнаха тази вечер и които сега бяха край него, да не му бе роднина, те не бяха и наети за тази работа. Бяха дошли да се порадват на сватбата, сякаш са свързани с нея лично.

Тази вечер край портата на всеки дом в махалата на стрелците играеха ярки светлини и всички врати бяха отворени. Тук и там горяха големи огньове и хора с хартиени фенери в ръце чакаха заедно с домашните на булката пристигането на младоженеца. Майки, хванали децата си, махаха за поздрав и осветените им от светлините и пламъците лица доволно сияеха.

Тъкмо в тази минута от отсрещното кръстовище дотичаха няколко деца.

— Иде! Иде!

— Младоженецът иде!

Майката на децата ги повика при себе си и кротко ги посмъмри. Пътят бе облят от бледата светлина на луната. Детският вик разнесе вестта и сега вече никой не прекосяваше притихналата улица.

Двама факлоносци завиха покрай ъгъла. След тях вървеше младоженецът. За оглавника на коня му бяха закачени звънчета и от люлеенето напред-назад те издаваха леки звуци, като свирня на щурци. Сандъкът за доспехите и двете копия се носеха от петима прислужници. Зрелището за махалата не бе дотам лошо.

Младоженецът Токичиро имаше особено достолепен вид. Бе дребен на ръст, но външността му щеше и без изискани дрехи да подхожда на случая. Не бе толкова грозен, че да дава повод за клюки, нито пък имаше вид на мъж, който се е възгордял от ума си. Ако попитаха застаналите покрай огради и порти хора, що за човек е той, всички навярно щяха да отвърнат, че е младеж, не по-лош от останалите и подходящ съпруг за Нене.

— Добре дошли, добре дошли.

— Пуснете младоженеца да влезе!

— Поздравления!

Роднините и домашните, които чакаха пред портата на Матаемоновата къща, поздравиха Токичиро. За миг чертите им просветнаха под трепкащите пламъци на факлите.

— Моля, влезте.

Отведоха младоженеца сам в отделна стая. Токичиро седна на пода. Къщата бе малка, с не повече от шест-седем помещения. Помощниците за празненството бяха отвън, до самата плъзгаща се врата. Кухнята бе току оттатък тясната градина и до него достигаха шум от миене на чинии и миризмата на готвено.

Докато вървеше по улицата, Токичиро не бе обърнал толкова внимание на това, но сега, вече седнал, долавяше ударите на собственото си сърце и усещаше устата си пресъхнала. Седеше в стаята сам, почти като да го бяха забравили. Все пак не би му подхождало да наруши приличието и той, както подобава, реши да остане там, независимо дали някой го забележи или не.

За щастие Токичиро рядко се отегчаваше. Естествено, като младоженец скоро трябваше да се срещне с невестата си, така че изобщо нямаше причина да бъде отегчен. При все всичко това, той по някое време въобще забрави за сватбата и за малко се отвлече в размисъл без всякаква връзка с нея. Умът му се насочи в невероятна за такъв час посока — крепостта Окадзаки. Какви промени са настъпили там? Напоследък това занимаваше неговите мисли повече от всичко останало. Вместо да се пита как ще се обърне към него на следващата сутрин младата му съпруга или с какъв вид ще излезе да го посрещне, умът му се заплете в други неща.

Ще остане ли крепостта Окадзаки на страната на Имагава? Ще се съюзи ли с рода Ода? Ето го отново кръстопътят на съдбата. След ужасното миналогодишно поражение на Имагава при Окехадзама пред рода Токугава имаше три различни възможности. Да продължат да поддържат Имагава ли? Да останат ли този път настрана и от Имагава, и от Ода и смело да отстоят независимостта си? Или се сближат с Ода? Рано или късно трябваше да изберат една измежду трите. Дълги години родът Токугава бе един вид паразитно растение, чието съществуване зависеше от голямото дърво на Имагава.

При Окехадзама се сгромоляса обаче самият ствол на това съжителство. Собствената им сила бе още недостатъчна, но след смъртта на Имагава Йошимото Токугава надали можеха да разчитат на неговия наследник Уджидзане. Това всичко бяха сведения или от слухове, или от дочути отдалеч разговори между старшите служители, но въпросът живо занимаваше Токичиро.

„Сега ще видим от какво тесто е замесен Токугава Иеясу“, мислеше си той. Господарят на крепостта Окадзаки го интересуваше повече от останалите. На Токичиро бе известно, че макар Иеясу да се е родил господар на крепост и област, той е човек, изстрадал на този свят повече неволи дори от самия него. Колкото повече узнаваше за неговия живот, толкова повече му съчувстваше вътрешно. При все това, той е още младеж, който навършва тази година едва деветнадесет. По време на битката при Окехадзама оглавяваше предния отряд на Йошимото и проявите му при превземането на Вашидзу и Маруне будеха възхищение. Решението да отстъпи към Микава, щом чу, че Йошимото е бил убит, също бе достойно за похвала. Иеясу се ползваше с добро име както в лагера на Ода, така и после в Кийосу. Стана предмет на многобройни разговори. Сега и Токичиро потъна в мисли за това, какво становище ще вземат в крайна сметка Иеясу и крепостта Окадзаки.

— Господин младоженецът. Тук ли сте?

Вратата се плъзна настрани. Токичиро дойде на себе си. Или по-скоро, дойде на себе си като младоженец.

Нива Хьодзо, служител на господаря Нагоя, влезе заедно със своята съпруга. Те щяха да бъдат посредници.

— Ще изпълним обреда токороараваши — каза Хьодзо, — така че, моля, изчакайте тук още малко време.

Токичиро бе объркан.

— Токороа… какво?

— Това е древен обред, на който майката и бащата на булката и роднините им идват да видят за пръв път младоженеца.

При което съпругата на Нива се обърна към Токичиро:

— Моля седнете — и като отвори плъзгащата се врата, направи знак на хората, които чакаха в съседната стая.

Първите, които влязоха и поднесоха поздравленията си, бяха тъстът и тъщата — Асано Матаемон и съпругата му. Всички, макар да се познаваха добре, следваха предписанията на обреда. Щом видя тези две добре познати лица, Токичиро доста се поуспокои и леко мръдна с ръка, сякаш иска да се почеше по главата.

След родителите на Нене вървеше прелестно петнадесет-шестнадесетгодишно момиче, което се поклони и срамежливо рече:

— Аз съм сестрата на Нене. Името ми е Ояя.

Токичиро бе озадачен. Това девойче бе дори по-красиво от Нене. Освен това, досега дори не бе знаел, че Нене има по-малка сестра. В коя ли потулена част на тесния войнишки дом биха могли да държат това цвете?

— Ами, ъ-ъ-ъ, благодаря ви. Аз съм Киношита Токичиро, дошъл тук по волята на съдбата. Радвам се да се срещна с вас.

Като се чудеше дали това е младоженецът, когото ще нарича „батко“, Ояя на свой ред го изгледа любопитно, както правят това младите момичета, но отзад бързо приближи нов роднина. Те един по един влизаха и разговаряха с него. Като се срещаше с всички наведнъж, Токичиро надали можеше да запомни кой чий чичо, племенница или братовчед е и се чудеше колко ли роднини има Нене.

Помисли си, че това може впоследствие да се окаже досадно, но внезапната поява на една хубава балдъза и мили роднини повдигна настроението му. Той самият имаше малко на брой роднини, но обичаше големите множества и за него шумно, оживено, засмяно семейство бе възможно най-доброто.

— Господин младоженецо, моля, седнете.

Посредниците го поканиха в малка стая, която едва побираше всички. Доведен до отреденото му място, младоженецът седна посред останалите.

Вечерта бе есенна, но навън беше още горещо и задушно. Както през цялото лято, палмовите щори висяха от стрехите и процеждаха писукането на насекомите и есенният ветрец, от който фитилите на светилниците потрепваха. Безупречно чистата стая бе тъмна и не дотам разкошна.

Определеното за самия обред помещение бе малко. В пълното отсъствие на украса имаше нещо необикновено освежаващо. Подът беше застлан с плетени тръстикови рогозки. В дъното на стаята бяха издигнали олтар на боговете на сътворението — Идзанаги и Идзанами, а пред него бяха сложени в дар оризови питки, саке, една-единствена свещ и клон от свещено дърво.

Щом седна там, Токичиро усети как се вдървява.

От тази вечер нататък…

Обредът щеше да го обвърже с отговорностите на съпружеството, с един нов живот и със съдбата на новите му родители. Всичко това караше Токичиро да погледне с нови очи на себе си. Преди всичко, не може да не обича Нене. Ако не бе настоял, тя бързо щеше да се омъжи за друг, но от тази вечер съдбата й се свързваше с неговата.

„Трябва да я направя щастлива.“ Това бе първата мисъл, която го споходи, щом седна на младоженското място. Съжаляваше я за това, че като жена няма над съдбата си такава власт, каквато имат мъжете.

Не след дълго простият обред започна. След като младоженецът бе седнал, една стара жена въведе Нене и тя зае мястото до него.

Дългата й коса бе леко прибрана с червено-бяла нишка. Външното кимоно, направено от бяла сурова коприна с извезани ромбовидни фигури, бе загърнато около кръста й като пола. Под него имаше рокля от същия бял плат и най-отдолу — червена лъскава коприна, която леко се подаваше от краищата на ръкавите. Освен един талисман около врата, не носеше златни и сребърни украшения, дебел слой руж или белило. Видът й бе в пълно съзвучие с простотата на обстановката. Красотата на обреда бе красота не на яркото облекло, а по-скоро на естественото. Единственият намек за украса в стаята бяха две бутилки, държани от момченце и момиченце.

— Нека този съюз бъде щастлив и дълготраен. Нека сто хиляди есени си бъдете верни един на друг — рече старата жена на булката и младоженеца.

Токичиро подаде чашата си, получи малко саке и отпи. Този, който поднасяше, се обърна към Нене. Тя на свой ред даде обет, като отпи от чашата.

Токичиро усети как кръвта нахлува в главата му и сърцето му затуптява силно. Нене обаче изглеждаше забележително спокойна. Сама пожела всичко това. Бе решила, каквото и да я споходи от този ден нататък, да не вини за него нито родителите си, нито боговете. Затова във вида й, докато допираше чашата до устните си, имаше нещо вълнуващо и прелестно.

Веднага щом булката и младоженецът отпиха от общата сватбена чаша. Нива Хьодзо, с глас, който носеше белезите на многото години по бойните поля, подхвана поздравителна песен. Тъкмо бе привършил с първия стих, когато някой отвън поде припева.

Докато Хьодзо пееше, къщата замлъкна и сега внезапното, тромаво пеене навън бе още по-стряскащо. Изненадан, пеещият за миг се поколеба. Токичиро погледна неволно към градината.

— Кой е? — попита един слуга немирника.

В същия миг пред портата някакъв мъж запя с плътен глас и като подражаваше на артист от театъра Но, тръгна към терасата. Забравил въобще къде е, Токичиро стана от място и без да се съобразява със своето положение, тръгна към терасата.

— Ти ли си, Инучийо?

— Господин младоженеца! — Маеда Инучийо отметна качулката, която скриваше лицето му. — Дойдохме да изпълним обреда на изливането на водата. Може ли да влезем?

Токичиро плесна с ръце.

— Наистина се радвам, че идвате. Влизайте, влизайте!

— Дойдох с приятели. Може ли?

— Разбира се. Свършихме със сватбената церемония и от тази вечер аз съм зет в тази къща.

— Добър зет ще си имат. Може би ще мога да получа чашка от господин Матаемон.

Инучийо се обърна към тъмното и направи знак с ръка.

— Хей, вие всички! Ще ни позволят да изпълним обреда на изливането на водата!

На вика на Инучийо незабавно откликнаха неколцина мъже, които се промъкнаха навътре и огласиха градината с гласовете си. Там бе Икеда Шоню, както и Маеда Тохачиро, Като Йосабуро и старият му приятел Ганмаку. Там бе дори и сипаничавият майстор на дърводелците.

Обредът на изливането на водата бе стар обичай, при който предишните приятели на младоженеца отиваха неканени в къщата на неговия тъст. Семейството на булката бе задължено да ги приеме сърдечно, а после натрапниците замъкваха жениха в градината и го намокряха с вода.

Тазвечерният обред на изливането на водата бе малко преждевременен. Той като правило се извършваше от шест месеца до година след сватбата.

Нива Хьодзо и цялото домочадие на Матаемон бяха ужасени. Младоженецът обаче въодушевено посрещна гостите с добре дошли.

— Какво? И ти ли? — чудеше се той, докато поздравяваше мъже, които отдавна не бе виждал. После се обърна към облечената си в бяло съпруга: — Бързо, Нене, донеси нещо за ядене. И саке. Много саке.

— Веднага.

Нене имаше вид, сякаш е очаквала това посещение. Като съпруга на Токичиро знаеше, че не бива да се изненадва от такива неща. Прие положението без ни най-малко оплакване. Свали снежнобялото кимоно и уви около кръста си дебела всекидневна пола. После привърза дългите си ръкави с връв и се захвана за работа.

— Що за сватба е това? — се оплакаха възмутените гости.

Като успокояваха роднините си, Матаемон и съпругата му си проправиха път сред шумотевицата и бъркотията на тълпата. Щом Матаемон чу, че неканените гости са водени от Инучийо, това го стресна. Когато обаче видя онзи да разговаря с Токичиро и да се смее, му олекна.

— Нене! Нене! — обади се Матаемон. — Ако няма достатъчно саке, прати някого навън да купи още. Тези хора трябва да пият, колкото пожелаят.

После се обърна към жена си:

— Окои! Окои! Какво правиш, че само стоиш на едно място? Сакето е тук, но никой няма чаша. Макар да не е голямо празненство, изнеси там каквото имаме. Толкова се радвам, че Инучийо е дошъл с всичките тези хора.

Щом Окои се върна с чашите, Матаемон лично поднесе на Инучийо да пие. Изпитваше много силна привързаност към този човек, който някога можеше да стане негов зет. Не такава обаче излезе съдбата им. Въпреки това, макар и необичайно, тяхното приятелство бе оцеляло като непосредствена дружба между двама самураи. Чувствата напираха в гърдите на Матаемон, но той не даде това да се разбере по лицето или думите му — и двамата бяха самураи.

— Е, аз също много се радвам, Матаемон. Имате добър зет. Поздравявам ви от все сърце — каза Инучийо. — Вижте, знам, че нахлух неочаквано тази вечер. Нали не съм ви раздразнил?

— Не, ни най-малко — самият Матаемон получи подтик от тези думи: — Ще пием до сутринта!

Инучийо гръмко се засмя.

— Ако пием и пеем през цялата нощ, няма ли да разсърдим булката?

— Защо? Не така е била възпитана — се обади Токичиро. — Тя е много добродетелна жена.

Инучийо се приближи до Токичиро и почна да го закача.

— А сега, защо не поговориш още малко за нещо неприлично?

— Не. Извинявам се. Вече казах прекалено много.

— Няма да те пусна така лесно. Ето ти една голяма чаша саке.

— Можеш да ми спестиш голямата. Малката ще ми стигне напълно.

— Що за младоженец си? Нямаш ли гордост?

Закачаха се, все едно са деца. Но дори при толкова много саке наоколо Токичиро не пи прекомерно, както и никога не постъпваше. От детство носеше със себе си живия спомен от въздействието на прекаленото пиене и сега, като гледаше голямата чаша саке, която му натрапват, се сети за лицето на пияния си втори баща и после — за това на майка си, на която неговото пиянство толкова често причиняваше мъка. Токичиро добре знаеше мярката си. Бе отраснал в голяма бедност и в сравнение с останалите тялото му не беше издръжливо. Макар да беше още млад, внимаваше.

— Голямата чаша ми е прекалено много. Дайте ми малка, моля ви. В замяна ще ви изпея нещо.

— Какво? Ще пееш ли?

Наместо отговор Токичиро вече бе започнал да удря по скута си като по барабан и запя.

Помисли, че човекът

има само петдесет лета живот…

— Не, спри — посред стиха Инучийо запуши с ръка устата на Токичиро. — Не бива да пееш това. То е от „Ацумори“ — пиесата, която Негово Височество изпълнява така хубаво.

— Е, аз съм научил танците и песните, които изпълнява, като съм следвал неговия пример. Песента не е забранена, значи защо да е лошо да се пее?

— Да, лошо е. Изобщо не е хубаво.

— И какво толкова лошо има?

— Просто не е подходяща за пеене на сватба.

— Негово Височество танцува на „Ацумори“ сутринта, когато войската потегли към Окехадзама. От тази вечер ние двамата, съпруг и съпруга в плен на бедността, поемаме през света. Значи не е съвсем неподходяща.

— Да решиш да излезеш на бойно поле е едно, а сватбеното празненство — друго. Истинските войни правят всичко да живеят със съпругите си дълъг живот, докато станат беловласи старци и старици.

Токичиро се плесна по коляното.

— Това е така. Да си кажа правото, точно на това се надявам. Нищо не може да се направи, ако има война, но не искам да умра напразно. Петдесет години не стигат. Бих искал да прекарам сто години в щастие и вярност към Нене.

— Пак се хвалиш. Я по-добре потанцувай. Хайде, танцувай.

Подтиквани от Инучийо, множество хора заподканяха Токичиро.

— Чакайте. Чакайте малко. Ще танцувам.

Като убеди приятелите си да го пуснат за миг, Токичиро се обърна към кухнята, плесна с ръце и извика:

— Нене! Сакето ни свърши.

— Ида — отвърна Нене.

Изобщо не се стесняваше от гостите. Понесла бодро шишетата, тя даде на всички да пият, точно както я беше помолил Токичиро. Единствените изненадани бяха родителите и роднините й, които никога не я бяха смятали за нещо повече от дете. Сърцето на Нене обаче вече бе споено с това на съпруга й и Токичиро изглежда ни най-малко не се притесняваше от своята млада невеста. Както може да се очаква, докато тя му поднасяше питието, леко пияният Инучийо не можа да спре червенината по лицето си.

— Е, Нене, от тази вечер нататък си съпруга на господин Токичиро. Трябва повторно да те поздравя — каза той, като премести поставката за саке пред нея. — Има нещо, което всичките ми приятели знаят и което не съм крил от тях. Вместо да се срамувам и да го премълчавам, ще си го призная изцяло. Какво ще кажеш, Токичиро?

— Какво има?

— Отстъпи ми за миг съпругата си.

— Давай — каза засмян Токичиро.

— Е, Нене. Имаше време, когато всички говореха, че те обичам. И това въобще не се е променило. Ти си жената, която обичам.

Инучийо стана по-сериозен. Дори и да не бе, гърдите на Нене вече бяха препълнени от вълнението, че току-що е станала нечия съпруга. С тази нощ моминският й живот приключваше, но тя не можеше да угаси чувствата си към Инучийо.

— Хората казват, Нене, че сърцето на младото момиче е непостоянно, но ти постъпи добре, като избра Токичиро. Отказах се от човека, когото не мога да си наложа да не обичам. Силните чувства са глупаво нещо — ето, аз обичам Токичиро дори повече, отколкото обичам теб. Би могло да се каже, че те отстъпих на него като дар в знак за обичта на един мъж към друг. Което ще рече, че съм се отнесъл към тебе като към някаква стока, но такива са мъжете. Не е ли така, Токичиро?

— Общо взето, аз я приех без угризения, като си мислех, че подтикът ти може да е бил такъв.

— Е, ако беше показал задръжки по отношение на тази добра жена, значи не съм те бил преценил добре и не бих имал високо мнение за теб. Имаш жена, която стои много над теб.

— Говориш глупости.

— А-ха-ха-ха-ха! Както и да е, сега съм щастлив. Хей, Токичиро. Ние сме другари за цял живот, но мислил ли си някога, че ще дойде нощ, щастлива като тази?

— Не, май че не.

— Нене, наблизо ли е барабанът? Аз ще го удрям, а някой да стане да изтанцува нещо. Киношита тук не е човек с усет и обзалагам се, че и не танцува така добре.

— Е, за да развлека всички, ще ви представя едно доста тромаво изпълнение.

Гласът бе на Нене. Инучийо, Икеда Шоню и останалите гости изблещиха очи от изненада. Под съпровода на Инучийовия барабан Нене разтвори ветрилото си и затанцува.

— Много добре! Много добре!

Токичиро запляска с ръце, сякаш сам той танцуваше. Изглежда, най-вече понеже бяха пияни, силата на въодушевлението им не даваше признаци на отслабване. Някой трябва да е предложил да продължат в Сугагучи, най-оживения квартал на Кийосу. А помежду им нямаше нито един трезвен, който да каже „не“.

— Чудесно! Да вървим!

Току-що задоменият Токичиро стана и тръгна преди всички. Дошлата за обреда на изливането на водата дружина забрави дори разгневените му роднини и като се направи, че не ги вижда, с клатушкане излезе от дома. Мъжете се подпираха един друг и размахваха ръце.

— Горката, горкичката невеста.

Роднините съчувстваха на изоставената Нене. Когато обаче се огледаха за нея, която само преди минути бе танцувала, тя не се виждаше никъде. Бе отворила с усилие една от страничните врати и излязла навън. Спусна се подир съпруга си, заобиколен от своите пияни приятели и извика:

— Приятно прекарване! — после мушна кесийката си в пазвата на неговото кимоно.

Мястото, което младежите от крепостта често посещаваха, бе една пивница на име Нунокава. Разположена в старата част на Сугагучи, за тази чайна се говореше, че на времето е била дюкян на търговци на саке, живели там дълго преди Ода или техните предшественици Шиба да станат повелители на Овари. Накратко, заведението бе добре известно заради размерите на своята старинна постройка.

Токичиро бе повече от редовен посетител. Всъщност, ако не зърнеха лицето му, щом там има събрани хора, разсилните и неговите приятели усещаха липса — като при усмивка с изпаднал зъб. За всички клиенти женитбата на Токичиро беше повече от достатъчен повод да вдигнат чаши в своето любимо място за пийване. Докато приятелите си проправяха път през затворения със завеса вход на пивницата, в голямото преддверие някой обяви новината.

— Дами, господа и разсилни на Нунокава! Няма ли всички да излезете да срещнете един гост с добре дошъл? Довели сме младоженец, равен на когото няма по цял свят! И познайте кой е това. Един момък на име Киношита Токичиро. Веселете се, веселете се! Това е неговият обред на изливането на водата.

Краката едва ги крепяха между две несигурни стъпки. Заклещен помежду им, Токичиро с клатушкане влезе вътре.

Разсилните гледаха с чисто удивление, но щом най-сетне разбраха какво става, избухнаха в смях. Смаяни изслушаха историята за това как младоженецът бил уловен и отвлечен по време на своето сватбено празненство.

— Това не е обред на изливането на водата — казаха те. — Повече прилича на отмъкване на младоженец — и всички гръмко се засмяха.

Токичиро стремително влезе през вратата с вид, сякаш се опитва да избяга, но приятелите му шегобийци насядаха в кръг около него и го осведомиха, че е техен пленник до зори. После нетърпеливо поискаха саке.

Кой ли знае колко много изпиха? Почти нямаше някой, който да може да различи кои песни пеят и кои танци играят.

Накрая всички изпозаспаха където им падне с облегнати на ръцете глави или с прострени ръце и нозе. Нощта напредваше и мирисът на есента тихо проникна под покрива на кръчмата.

Инучийо вдигна изведнъж глава и стреснат се огледа наоколо. Токичиро също се беше надигнал. Икеда Шоню отвори очи. Спогледаха се и наостриха слух. Топуркането на минаващите коне нарушаваше тишината и ги бе разбудило от съня им.

— Какво има?

— Доста хора са — Инучийо се плесна по коляното, сякаш се е сетил за нещо. — Точно така! На Такигава Кадзумасу му е тъкмо време да си идва. Преди известно време отиде като пратеник при Токугава Иеясу в Микава. Сигурно това е.

— Разбира се. Ще се съюзят ли с Ода или ще разчитат на Имагава? Пратеникът трябва да носи отговора на Микава.

Отвориха очи един след друг, а трима от мъжете изхвръкнаха от Нунокава, без да чакат останалите. Като следваха звъна на юздите и тълпата хора и коне отпред, те се втурнаха в посока към крепостните порти.

След миналогодишната битка при Окехадзама Кадзумасу бе ходил много пъти като посланик в Микава. Че е бил натоварен с важното дипломатическо поръчение да спечели сътрудничеството на Токугава Иеясу с рода Ода, не бе тайна за никого в Кийосу.

Съвсем доскоро Микава бе слаба област, зависима от Имагава. Но докато за Овари също казваха, че е малка област, тя бе нанесла смъртоносен удар на могъщите Имагава и с това твърдо бе напомнила на главните съперници за върховенство в страната, че днес съществува мъж на име Ода Нобунага. Силата и духът на Ода крепнеха. Съюзът, към който се стремяха, биваше наричан просто „съглашение за сътрудничество“ и трудната дипломатическа хватка щеше да е Ода да бъдат превърнати в по-главната от двете страни в него.

Доколкото областта бе малка и слаба, много важно бе да действа без забавяне. Област като Микава можеше да бъде погълната с един-единствен военен поход. И истината бе, че след смъртта на Йошимото тази земя стоеше на ръба между живота и смъртта. Да продължат ли и при Уджидзане Токугава да бъдат зависими от Имагава? Или да преминат към Ода?

Токугава бяха объркани и устройваха голям брой обсъждания, размяна на посланици, разговори и съвещания. Между това на границата на областта със Суруга ставаха сблъсъци. Враждата на подчинените на Ода крепости с техните противници в Микава разбира се не беше прекратена и никой не бе в състояние дори да прецени размера на заплахата за двете области или пък кога може да започнат боеве. А освен Ода и Токугава, още много други родове очакваха началото на войната — Сайто от Мино, Китабатаке от Исе, Такеда от Кай и Имагава от Суруга. От това нямаше полза. Токугава Иеясу не изпитваше желание да се бие, а Ода Нобунага много добре знаеше, че би било нелепо да се запъне и да се сражава за окончателна победа над Токугава. Което ще рече, че и той не искаше да се бие. Необходимо бе обаче да не го показва. Познаваше упорития и търпелив нрав на рода Токугава и смяташе за важно да се съобрази с тази тяхна слава.

Мидзуно Нобутомо бе управител на крепостта Огава. Макар служител на Ода, той беше и чичо на Токугава Иеясу. Нобунага го помоли да говори от негово име със своя племенник. Нобутомо се срещна с Иеясу и старшите му служители и се опита да ги примами с дипломатически стъпки. Към Токугава бе подходено както отпред, така отстрани и от Иеясу пристигна писмо, че те най-сетне изглежда взели решение. И така, Такигава Кадзумасу бе пратен като посланик в Микава, за да получи окончателния отговор относно предложението на Нобунага за съюз. И щом пристигна тази вечер, макар да минаваше полунощ, отиде в крепостта. Кадзумасу бе високопоставен военачалник на рода Ода, добър познавач на огнестрелното оръжие и чудесен стрелец.

Нобунага обаче ценеше неговия ум далеч повече от умението да улучва мишената. Не беше от тези, за които ще кажат, че са майстори на красноречието, но искреното му слово имаше достойнството да звучи извънредно здравомислено. Сериозен и пълен с трезв разум, той бе също и много съобразителен. Заради това Нобунага видя в него подходящия човек на този важен етап на дипломатическата игра.

Беше късно през нощта, но Нобунага вече бе станал и очакваше Кадзумасу в залата за приеми. Облечен още в пътните си дрехи, Кадзумасу се просна по очи на пода. Във време като това да се занимава прекалено с външността си — да се преоблече, да си оправи косата, да почисти потта и миризмата и едва тогава да се появи пред своя господар, навярно би дало повод за забележка от рода на: „Да не си ходил да разглеждаш цветя?“ Кадзумасу бе ставал свидетел на подобни злополучни упреци и ето — бе тук с притиснати о земята ръце, все още задъхан и облечен в дрехи, които миришат на коне. От друга страна, много малко бяха случаите, в които Нобунага бе оставял служителите си да чакат дълго, докато лениво се настанява да седне.

Разпита го, нетърпелив да узнае отговора.

А той бе точен и кратък. Имаше служители, които, щом се върнат да дадат своя официален отчет, дълго време говореха за това-онова, бъбреха за случките по пътя и обсъждаха всички малки подробности на дадения въпрос. Накрая бе трудно да се стигне до същината — изпълнена ли е задачата, както е била замислена или не? Нобунага мразеше това и когато посланиците не му отговаряха с нищо повече от странични приказки, лицето му потъмняваше от израз, в който дори външен човек би открил раздразнението.

— Говори по същество! — предупреждаваше той.

Кадзумасу бе предупреден за това. Избран да изпълни такова важно дипломатическо поръчение, сега той вдигна поглед към Нобунага, поклони се само веднъж и веднага премина към въпроса.

— Имам добри новини, господарю. Съглашението с господаря на Микава, Иеясу, най-сетне е уредено. И не само това, а и почти всички условия са такива, каквито ги искахте.

— Успял ли си?

— Да, господарю, уговорено е всичко.

Изражението на Нобунага бе делово, но под него той изпусна тежка въздишка на облекчение.

— И освен това обещах да подпиша точките, касаещи, подробностите, на по-късна дата, когато ще ги обсъдим в крепостта Наруми с Ишикава Кадзумаса от рода Токугава.

— Е, тогава господарят на Микава ни е уверил в приятелство, така ли?

— Точно както желаехте да стане.

— Добра работа — каза за първи път сега Нобунага.

Едва тогава Кадзумасу даде подробен отчет.

Утрото наближаваше, когато Кадзумасу се оттегли от стаята на Нобунага. Щом светлината на ранната сутрин обля двора на крепостта, мълвата, че Ода и господарят на Микава са сключили съюз, прошепвана от ухо на ухо, вече се бе разнесла навсякъде.

Дори такива тайни сведения като онези относно предстоящата среща в Наруми за подписване на споразумението от представители на двата рода и предложеното за следващата година новогодишно посещение на Токугава Иеясу в крепостта Кийосу, за да се запознае лично с Нобунага, бързо и тихо се разнесоха между служителите.

Инучийо, Шоню, Токичиро и останалите млади самураи още от Сугагучи разпознаха кой е посланикът, който се връща в крепостта и веднага се бяха спуснали подире му. Седнали в една претъпкана стая на крепостта, те със затаен дъх очакваха да узнаят дали ще има мир или война с Микава.

— Радвайте се!

Оръженосецът Тохачиро бе чул новината, която бързо се разнесе от придворния съвет и им разказа всичко, което е научил.

— Споразумели ли са се?

Този изход общо взето се очакваше, но щом узнаха, че е било постигнато съгласие, лицата им просветнаха и те с очакване погледнаха към бъдещето.

— Сега можем да се бием — каза един от самураите.

Служителите на Нобунага не хвалеха съюза с Микава като средство за избягване на война. Приветстваха сърдечно договора с областта откъм гърба им, за да могат с цялата си сила да се изправят срещу един по-голям враг.

— Това е добра сполука на Негово Височество във военните дела.

— И е също от полза за Микава.

— Сега, като научих изхода, не мога да си отварям очите. Като си помисля, от снощи не сме спали — се обади един от пирувалите предишната вечер.

На това Токичиро отвърна с вик:

— Не и аз! Чувствам се тъкмо наопаки. Последната вечер бе едно щастливо събитие, също както и тази сутрин. След всичките тези щастливи неща едно подир друго ми се ще да се върна в Сугагучи и да си пийна още малко.

— Лъжеш — пошегува се Шоню. — Мястото, където ти се иска да се върнеш, е къщата на Нене. Е, как ще прекара булката своята първа нощ? Господине Токичиро! Безполезно е такова въздържание. Какво ще кажете днес да си поискате един цял ден почивка и да се приберете у дома? Сега някой ви очаква.

— Ба!

Токичиро посрещна смеха на приятеля си със сериозно изражение. Избухналите гръмки смехове се разнесоха надолу по коридорите. Най-сетне от върха на крепостта се чу голям тъпан и всеки бързо тръгна към поста си.

— Прибрах се!

Входът в дома на Асано Матаемон не беше голям, но щом Токичиро застана там, изведнъж заизглежда страшно огромен. Гласът му бе ясен и присъствието му озаряваше всичко наоколо.

— О!

По-малката сестра на Нене Ояя си играеше с топка на стъпалото и вдигна към него ококорени очи. Навярно си бе помислила, че е някой посетител, но щом видя съпруга на сестра си, се изкикоти и се затича навътре в къщата.

Токичиро също се засмя. Беше му необичайно забавно. Като си помисли, бе напуснал празненството й отишъл да пие с приятелите си, а после бе тръгнал право за крепостта. Най-накрая се връща у дома почти на свечеряване, по същото време като това на сватбения обред снощи. Сега вече пред портата не горяха големи огньове, но от три дни имаше един вид семейно тържество, при което постоянно идваха гости. Тази вечер гласовете на гостите отново изпълваха дома и на входа бяха оставени доста на брой чифтове сандали.

— Прибрах се! — извика повторно с весел глас младоженецът.

Никой не излезе да го посрещне и Токичиро си помисли, че трябва да са заети в кухнята и стаята за гости. В крайна сметка от предишната вечер насам е зетят в този дом. След тъста и тъщата си той е господарят тук. Е, може би не трябва да влиза, преди всички да са излезли да го посрещнат.

— Нене? Прибрах се!

Откъм кухнята, отвъд една ниска ограда, се чу изненадан глас. Матаемон, съпругата му, Ояя, неколцина роднини и слуги — всички наизлязоха и го загледаха с израз на раздразнение, като че се чудеха какво прави тук. Нене, щом се появи, бързо свали престилката си, коленичи и го поздрави с притиснати към пода ръце.

— Добре дошъл у дома.

— Добре дошъл — добавиха бързо всички останали, с изключение, разбира се, на Матаемон и жена му. Те имаха вид, като че са излезли само да гледат.

Токичиро погледна към Нене, после към другите и се поклони веднъж. Влезе направо вътре и този път учтиво се поклони на тъста си, преди да го уведоми за станалото в крепостта днес.

Матаемон от предишната вечер бе раздразнен. Искаше да напомни на своя зет за неговите задължения към роднините му и за положението на Нене. Токичиро се върна без следа от съжаление и Матаемон бе решен да не се въздържа, дори това да значи неприлично държание пред гостите. Токичиро обаче имаше толкова безгрижен вид, че Матаемон забрави оплакванията си. При това неговите първи думи бяха да го осведоми за днешните събития в крепостта и за това, какво мисли господарят им. Матаемон несъзнателно се изпъна и отвърна:

— Е, тежък ден трябва да си имал.

И така, каза точно обратното на онова, което бе възнамерявал и наместо да смъмри Токичиро, го похвали.

Токичиро остана до късно тази вечер, забавлява гостите и пи с тях. Дори след като си бяха отишли, останаха множество роднини, чиито домове бяха толкова надалеч, че трябваше да пренощуват тук. Нене не бе в състояние да се измъкне от кухнята, а слугите изглеждаха уморени.

Макар Токичиро най-сетне да се бе прибрал у дома, с Нене надали имаха време да си разменят и по една усмивка, какво остава да останат заедно насаме. Щом нощта напредна, Нене прибра в кухнята чашите, даде нареждания за закуската, провери дали край постелите на пийналите си спящи роднини всичко е наред и накрая разхлаби връзките, които придържаха ръкавите й. Отново възвърнала, за първи път тази вечер, своя предишен образ, тя потърси с поглед мъжа, който бе станал неин съпруг.

В отделената за двама им стая спяха роднини и деца. В онази, където всички си бяха пийвали, баща им и майка им бъбреха с няколко близки. „Къде ли е?“, запита се тя.

Щом излезе на терасата, от една тъмна странична стая за прислугата я повика глас:

— Нене?

Беше гласът на съпруга й. Опита се да отговори, но не успя. Докато стоеше там и се чудеше какво да прави, внезапно забеляза благовонието за прогонване на комари, което бяха оставили да тлее. Взе го в ръка и плахо влезе.

— Тук ли спите? Трябва да има много комари?

Беше легнал на пода. Токичиро заби поглед в краката си.

— А, комари ли…

— Сигурно сте изтощен.

— И вие също — изрази разбиране той. — Роднините решително отказваха, но аз просто не можех да оставя възрастните хора да спят в помещенията на прислугата, докато ние оставаме в стая със златен параван.

— Но да спите на такова място, без никакви постелки… — Нене понечи да стане, но той я спря.

— Всичко е наред. Спал съм на под, дори върху голи дъски. Тялото ми е калено от бедността.

Изправи се в леглото.

— Ела малко по-наблизо, Нене.

— Д-да.

— Младата съпруга е като нова кана за ориз. Ако дълго време не я употребяваш, замирисва на лошо и става негодна за използване. Остарее ли, обръчите може и да се изхлузят. Но добре е от време на време да й се припомня, че съпругът си е съпруг. Възнамеряваме да живеем дълъг съвместен живот и сме си обещали да си бъдем верни, докато остареем и побелеем, ала животът ни няма да е лесен. Значи, докато все още изпитваме един към друг такива чувства като сега, трябва, мисля, да си дадем взаимно обещание. Какво смяташ за това?

— Разбира се. Ще спазвам обещанието докрай, каквото и да бъде то — отвърна с ясен глас Нене.

Токичиро бе олицетворение на сериозността. Имаше дори малко мрачен вид. Нене обаче бе щастлива за пръв път да види това строго изражение.

— Първо, ще ти кажа какво искам от теб като съпруг от съпруга.

— Кажи, моля те.

— Майка ми е бедна селянка и отказа да дойде на сватбата. Но човекът, който бе по-щастлив от всеки друг на света, че си взимам съпруга, беше тя.

— Разбирам.

— Един ден моята майка ще дойде да живее при нас в същия този дом и би било добре, ако това да помагаш на съпруга си остане за теб на второ място. Повече от всичко бих искал от теб да бъдеш предана на майка ми и да я направиш щастлива.

— Да.

— Моята майка е била родена в семейство на самураи, но е обедняла много преди да се родя. В голяма бедност е отгледала няколко на брой деца — да отгледаш при такива условия дори едно дете е значело да се пребориш с неимоверни трудности. Тя няма нищо, което да й донесе радост — дори и ново памучно кимоно за зимата и друго за лятото. Необразована е, говори селско наречие и е съвършено невежа в добрите обноски. Като моя съпруга, ще се грижиш ли с истинска любов за майка като тази? Можеш ли да я уважаваш и обикнеш?

— Мога. Щастието на майка ти е твое щастие. Смятам това за естествено.

— Но и ти имаш двама родители в добро здраве. И те по същият начин са много важни за мене. Няма да храня към тях по-малки синовни чувства от твоите.

— Това ме радва.

— И за мен има още едно нещо — продължи Токичиро. — Твоят баща те е възпитал като добродетелна девойка, като те е карал да следваш много на брой правила. Мене обаче не е толкова трудно да зарадваш. Ще разчитам на теб само за едно.

— Кое е то?

— Искам само службата на твоя съпруг, работата му и всичките неща, които трябва да правим заедно, да ти носят радост. И това е всичко. Звучи лесно, нали? Но изобщо няма да бъде. Погледни съпружеските двойки, които са прекарали години заедно. Има жени, които нямат представа с какво се занимават мъжете им. Така те са лишени от един важен подтик и дори мъж, който работи в името на страната или областта, щом се върне у дома, става дребен, жалък и слаб. Стига само жена му да изпитва радост и интерес към неговата работа и той смело може на следващата сутрин да излезе на бойното поле. За мен това е най-добрият начин съпругата да помага на своя съпруг.

— Разбирам те.

— Добре. Сега нека чуем какво ти очакваш от мен. Кажи и аз ще ти обещая.

Въпреки тази молба Нене не бе в състояние да каже нищичко.

— Какво все пак желае съпругата от своя съпруг? Щом не ми казваш желанията си, да ги назова ли заради теб?

При тези думи на Токичиро Нене се усмихна и кимна. После бързо сведе поглед.

— Съпружеска любов?

— Не…

— Тогава неизменна любов?

— Да.

— Да родиш здраво дете?

Нене потрепна. Ако имаше лампа, на която да се види, лицето й щеше да загори в яркочервено като цинобър.

На сутринта след тридневното сватбено празненство Токичиро и съпругата му облякоха официални кимона за още един обред и посетиха дома на своя посредник, господаря Нагоя. След това обиколиха две-три къщи с чувството, че днес към тях са насочени всички погледи в Кийосу. За минувачите, които се обръщаха да ги погледнат, Нене и младият й съпруг обаче нямаха нищо, освен доброжелателство.

— Да идем да посетим за малко къщата на господин Отовака — предложи Токичиро.

— Хей, Маймунке! — викна Отовака и объркано се поправи на: — Токичиро.

— Доведох жена си да се срещне с вас.

— Какво? Разбира се! Почитаемата щерка на стрелеца господин Асано! Късметлия си ти, Токичиро.

Само преди седем години Токичиро бе идвал на тази тераса, облечен в мръсни, изпоцапани от път дрехи, за да продава игли. Чувстваше се, сякаш не е ял от дни. Щом му дадоха малко храна, седна там и почна лакомо да яде, като тракаше с клечките си.

— Такъв късмет имаш, че направо да уплашиш човека — добави Отовака. — Е, къщата е мръсна, обаче влизайте.

Малко объркан, той извика нещо на жена си вътре в къщи и после сам ги въведе в стаята. В същия миг чуха един глас да вика на улицата. Беше вестоносец, който припкаше от къща на къща.

— Сбор на отрядите! Елате в поделението си! По заповед на Негово Височество!

— Официална заповед ли? — попита Отовака. — Призив на оръжие.

— Господин Отовака — каза изведнъж Токичиро, — трябва колкото се може по-бързо да стигна на мястото за сбор.

До тази сутрин нямаше признаци, че може да се случи нещо такова и даже когато посетиха жилището на Нагоя, видът му не бе нищо повече от спокоен. Къде за бога може да отиват? Този път дори обичайната проницателност на Токичиро му изневеряваше. Всякога при споменаване на думата „битка“ неговият усет обикновено вярно посочваше накъде са се упътили. Но от известно време умът на младия жених бе доста далече от текущите дела. Докато бягаше, се сблъска с мнозина мъже, които, преметнали през рамо доспехите си, тичешком излизаха от квартала на самураите.

Група конници препускаше надолу от крепостта. Макар да не знаеше какво става, Токичиро имаше предчувствие, че бойното поле ще е надалеч.

Нене изпревари съпруга си и се забърза към къщи.

— Киношита! Киношита!

Докато наближаваше жилищата на стрелците, някой завика подире му. Обърна се да погледне и видя, че е Инучийо. Яздеше кон и носеше същия чифт доспехи като при Окехадзама, заедно с едно украсено с рисунка на сливов цвят знаме, което се вееше от тънък бамбуков прът, прикрепен за гърба му.

— Тъкмо минавах да повикам господин Матаемон. Приготви се и незабавно идвай на мястото за сбор.

— В поход ли потегляме? — попита Токичиро.

Инучийо скочи от коня си.

— Как мина… по-нататък? — попита той.

— Какво значи това „Как мина“?

— По-добре не казвай нищо всъщност. Питах дали сега сте съпруг и съпруга.

— За това няма нужда да питаш.

Инучийо шумно се засмя.

— Във всеки случай отиваме на война. Ако закъснееш, на сбора ще ти се смеят, понеже току-що си се оженил.

— Нямам нищо против да ми се смеят.

— По мръкнало войска от две хиляди пешаци и конници потегля към река Кисо.

— Значи отиваме в Мино.

— Дойде тайно известие, че Сайто Йошитацу от Инабаяма внезапно заболял и умрял. Този сбор и настъплението към река Кисо са с цел да се види дали в съобщеното има някаква истина.

— Е, тогава я да видим. Когато чухме по-рано това лято, че Йошитацу се е разболял и умрял, също имаше голямо вълнение.

— Този път обаче изглежда да е истина. И освен всичко останало, от гледище на нашия род Йошитацу е убиецът на тъста на господаря Нобунага — господаря Досан. Според морала той ни е враг и не можем да живеем под едно и също небе с него, а и иска ли родът да заеме центъра на бойните действия, трябва да имаме опора в Мино.

— Това ще става скоро, нали?

— Скоро ли? Тръгваме за Кито тази вечер.

— Не. Още не, още не. Съмнявам се, че Негово Височество ще нападне толкова рано.

— Войските се предвождат от господаря Кацуие и господаря Нобумори. Негово Височество няма да дойде лично на похода.

— Но дори Йошитацу да е умрял и неговият син Тацуоки да е глупец. Тримата от Мино — Андо, Инаба и Уджиие — са все още живи. И още, докато има човек като Такенака Ханбей, за когото се говори, че живеел в уединение на планината Курихара, няма да се справим толкова лесно.

— Такенака Ханбей ли? — Инучийо наклони глава на една страна. — Имената на Тримата от дълго време отекват дори и в съседните области, но толкова страховит ли е Такенака Ханбей?

— Повечето хора изобщо не са го чували — аз съм единственият му почитател тук в Овари.

— Откъде знаеш такива неща?

— Дълго време бях в Мино и… — Токичиро спря посред изречението.

Никога не бе казвал на Инучийо за преживяванията си като скитащ търговец, за времето прекарано при Короку в Хачисука и за шпионирането в Инабаяма.

— Е, загубихме време.

Инучийо се качи отново на седлото.

— Ще се видим на сбора.

— Добре. До скоро.

Двамата бързо се отдалечиха към противоположните краища на махалата.

— Привет! Прибрах се!

Всеки път, когато се върнеше, извикваше шумно на входа, преди да влезе. Така всички ще разберат, че се прибира зетят в този дом — от слугата, който работи в килера, до кухненските ъгли. Днес обаче Токичиро не изчака някой да излезе да го посрещне.

Щом влезе в стаята, бе поразен от това, което видя. На пода бе постлана нова рогозка и върху нея беше поставен неговият сандък за доспехи. От само себе си се разбира, че там бяха ръкавиците, наколенниците, бронята и поясът му, но също и малко лек за рани, превръзка и торбичка за боеприпаси — всичко, което щеше да има нужда да вземе със себе си, бе подредено на място.

— Снаряжението ти — каза Нене.

— Много добре! Много добре!

Похвали я, без да се замисли, но изведнъж се порази от мисълта, че още не е преценил правилно това момиче. То е дори по-способно, отколкото бе смятал, преди да се ожени за него.

След като привърши с обличането на доспехите, Нене му заръча да не се тревожи за нея. Бе извадила и сложила на място глинената чаша за осветено саке.

— Моля те, грижи се за всичко, докато ме няма.

— Разбира се.

— Няма време да се сбогувам с баща ти. Ще го направиш ли заради мен?

— Майка заведе Ояя в храма Цушима и още не са се върнали. Татко получи заповед да поеме дежурство в крепостта и преди малко прати вест, че няма да се прибира тази вечер у дома.

— Няма ли да си самотна?

Тя се извърна, но без да плаче.

С тежкия шлем в скута приличаше на брулено от вятъра цвете. Токичиро го пое от нея и докато си го слагаше, въздухът неочаквано се изпълни с аромат на алоево дърво. С благодарност се усмихна на съпругата си и здраво завърза намазаните с благовоние връзки.

Книга трета
Пета година на Ейроку
1562 г.

Действащи лица и местности

Сайто Тацуоки, господар на Мино

Ояя, сестра на Нене

Сакуама Нобумори, старши служител на рода Ода

Екей, будистки монах от западните области

Осава Джиродзаемон, господар на крепостта Унума и старши служител на рода Сайто

Хикоемон, име дадено на Хачисука Короку, когато се подчинява на Хидейоши

Такенака Ханбей, господар на крепостта на връх Бодай и старши служител на рода Сайто

Ою, сестра на Ханбей

Кокума, прислужник на Ханбей

Хорио Мосуке, оръженосец на Хидейоши

Хосокава Фуджитака, служител на шогуна

Йошиаки, четиринадесети шогун от рода Ашикага

Асакура Кагеюки, военачалник на рода Асакура

Инабаяма, столица на Мино

Връх Кухигара, планинско жилище на Такенака Ханбей

Суномата, построена от Хидейоши крепост

Гифу, име дадено на Инабаяма от Нобунага

Ичиджогадани, главна крепост на рода Асакура

Крепост върху водата

В онези дни улиците на града под крепостта Кийосу кипяха от гласовете на деца, пеещи едно стихче за служителите на Нобунага:

Токичи е от памук,

Городза — от ориз,

Кацуие — потаен,

Нобумори — навън студува.

„Памучният Токичи“ — Киношита Токичиро — сега яздеше начело на малка войска. Макар да би трябвало войниците да маршируват във великолепен строй, духът им бе нисък и им липсваше въодушевление. Когато Шибата Кацуие и Сакума Нобумори тръгваха за Суномата, войската им потегли под звука на барабаните и с развети знамена. В сравнение с тих Токичиро имаше вид на водач на инспекционна обиколка из областта, или може би на помощен отряд за фронта.

На около два часа път пеша от Кийосу ги настигна самотен ездач от крепостта, който им извика да почакат.

Човекът, който караше кервана на товарните коне, се обърна и каза:

— Това е господин Маеда Инучийо.

Прати едного в началото на колоната да съобщи на Токичиро.

Предадоха по редиците заповедта за почивка. Надали бяха извървели достатъчно, за да се изпотят както трябва, но началниците и мъжете не бяха особено въодушевени относно цялото начинание. Това бе войска без вяра във възможността за победа. Ако погледнеше лицата на редовите войници, човек можеше да забележи безпокойството и отсъствието на желание да се бият.

Инучийо слезе от седлото и мина през редиците, заслушан във войнишките разговори.

— Хей! Можем да починем.

— Вече?

— Не говори така. Почивката винаги е добре дошла.

— Инучийо?

Веднага щом Токичиро видя приятеля си, той слезе от коня и се спусна да го поздрави.

— Битката, в която сте се отправили, ще е повратна точка за рода Ода — започна внезапно Инучийо. — Имам пълна вяра в теб, но походът не е желан от служителите и в града цари извънредно безпокойство. Настигнах ви, за да се сбогуваме. Но слушай, Токичиро, да станеш пълководец и да си начело на войска е много различно от предишните ти длъжности. Хайде, подготвен ли си наистина за това?

— Не се тревожи — Токичиро кимна отсечено с глава в знак за решимостта си и добави: — Намислил съм нещо.

Щом Инучийо обаче научи какво точно е намислил, се намръщи.

— Чул бях, че веднага след като си получил заповедите на Негово Височество, си пратил по Гондзо послание в Хачисука.

— Знаеше ли? Беше съвършено тайно.

— Истината е, че го чух от Нене.

— Женските уста все изпускат нещо, а? Това ме плаши малко.

— Не. Тъкмо когато поглеждах през портата да те поздравя за назначението, чух Нене да говори с Гондзо. Точно се връщаше от посещение в храма Ацута да се помоли за твоя успех.

— В такъв случай имаш някаква представа какво се готвя да направя.

— Е, мислиш ли, че на тези разбойници, които молиш да ти станат съюзник, може да се разчита? Какво ще се получи, ако сметките ти не излязат?

— Ще излязат.

— Е, не знам какво използваш като примамка, но даде ли предводителят им някакъв знак, че е съгласен с твоето предложение?

— Не искам другите да слушат.

— Тайна е, така ли?

— Виж това.

Токичиро извади изпод доспехите си едно писмо и мълчаливо го подаде на Инучийо. Беше отговорът от Хачисука Короку, който Гондзо бе донесъл предишната вечер. Инучийо го прочете, без да каже нищо, но погледна изненадано Токичиро, докато му го връщаше. За кратко време не знаеше какво да каже.

— Предполагам, разбираш.

— Та това не е ли отказ, Токичиро? Тук пише, че родът Хачисука поколения наред е бил свързан с рода Сайто и да скъсат сега с тях, за да подкрепят Ода, би било безчестно. Това е ясен отказ. Ти какво си прочел?

— Точно това, което пише — главата на Токичиро изведнъж клюмна. — Трудно ми е да говоря толкова рязко, когато си ми показал приятелството си, като си дошъл чак до тук. Ако имаш обаче и най-малко чувство, моля те, просто изпълнявай задълженията си в крепостта, докато ме няма и не се тревожи.

— Щом можеш да кажеш това, трябва да имаш вяра в себе си. Е, тогава пази се.

— Длъжен съм.

Токичиро нареди на самурая до себе си да докара коня на Инучийо.

— Не, остави добрите обноски. Тръгвай напред.

Докато Токичиро се качваше отново на седлото, доведоха и жребеца на Инучийо.

— До нова среща.

Токичиро още веднъж помаха от гърба на коня и го подкара право напред.

Пред погледа на Инучийо минаха няколко червени знамена без отличителни знаци. Токичиро се обърна и се усмихна. В синьото небе мирно пърхаха червени водни кончета. Без нито дума повече Инучийо обърна коня си в посока към крепостта Кийосу.

Мъхът беше учудващо гъст. Човек можеше да погледне в толкова приличния на забранените за влизане храмови градини обширен двор на жилището на рода Хачисука и да се зачуди на колко всъщност века е зеленият мъх. Под сянката на големите скали се гушеха бамбукови гъсталаци. Беше точно посред следобеда и цареше пълна тишина.

„Тя със сигурност е оцеляла,“ размишляваше Хачисука Короку винаги щом влезеше в градината. Напомняше му за връзката с предците, които от поколения бяха живели в Хачисука. „Дали и моето поколение ще отмре, без да е успяло да издигне на почит името на рода ни? От друга страна, утешаваше се той, във времена като тези предците ми сигурно щяха да оценят, че запазвам това, което имаме.“ Но винаги една част от съществото му отказваше да бъде убедена.

В такива спокойни дни, щом човек се вгледа в старата къща, която изглеждаше досущ като крепост, заобиколена от четирите си страни от гъста, разкошна зеленина, му бе невъзможно да повярва, че господарят на това място е просто предводител на дружина ронини и стои начело на няколко хиляди воини, които като вълци скитат по затънтените пътища на една неспокойна земя. С тайни усилия в Овари и в Мино едновременно Короку бе успял да си създаде опора и достатъчно влияние, за да се противопостави на волята на Нобунага.

Както вървеше през градината, той внезапно се обърна към главната къща и извика:

— Камейчи! Приготви се и ела тук.

Най-големият син на Короку, Камейчи, бе на единадесет години. Щом чу гласа на баща си, той взе две дървени копия и излезе в градината.

— Какво правеше?

— Четях.

— Ако се пристрастиш към четенето на книги, ще пренебрегваш бойните изкуства, нали тъй?

Камейчи отмести поглед. Момчето се различаваше от своя здраво сложен баща и нравът му клонеше към замисленост и кротост. Доколкото можеха да преценят другите, Короку имаше достоен наследник, но всъщност синът му го правеше нещастен. Над двете хиляди ронини под негово предводителство бяха повечето необразовани и диви селски воини. Ако водачът на рода не е в състояние да ги обуздава, Хачисука щяха да изчезнат. Сред дивите животни от само себе си се разбира, че слабите стават плячка на силните.

Всеки път, щом погледнеше сина си, който толкова малко прилича на него, Короку се боеше, че това е завършекът на неговата родова линия и оплакваше кроткия нрав и наклонностите към учение на Камейчи. Винаги, когато имаше дори малко свободно време, повикваше момчето в градината и посредством бойните изкуства се опитваше да му влее поне малко от своя собствен яростен боен дух.

— Вземи си копие.

— Да, господине.

— Сега заеми обичайната поза и удряй, без да си мислиш за мен като баща.

Короку насочи своето копие и се спусна към сина си като срещу възрастен.

Плашливият поглед на Камейчи трепна от ужасяващия глас на баща му и той отстъпи. Безмилостното копие на Короку здраво удари рамото на момчето. То изписка и падна в несвяст на земята.

Мацунами, съпругата на Короку, извън себе си изтича от дома.

— Къде те удари? Камейчи! Камейчи!

Явно ядосана от грубото отношение на мъжа й към техния син, тя рязко извика на слугите да донесат вода и лекарства.

— Глупачка такава! — скара й се Короку. — Защо плачеш и го утешаваш? Камейчи е слабоват понеже ти така си го възпитала. Няма да умре. Махни се от него!

Слугите, които бяха донесли вода и лекарство, само гледаха с безизразни лица яростното изражение на Короку и стояха на почетно разстояние.

Мацунами избърса сълзите си. Със същата кърпичка попи кръвта, която течеше от устната на Камейчи и го сгуши в ръцете си. Или си бе прехапал устната, когато баща му го удари, или я бе порязал на някой камък при падането.

— Трябва да те боли. Удари ли се някъде на друго място?

Никога не се караше със съпруга си, колкото и недоволна или раздразнена да беше. Също като на всички жени по това време, единственото й оръжие бяха сълзите.

Накрая Камейчи дойде в съзнание.

— Нищо ми няма, мамо. Добре съм. Иди си.

И той хвана копието, стисна зъби от болка и отново стана, като за пръв път показа мъжество, каквото трябва да е зарадвало бащата.

— Готов съм! — извика той.

Усмивка огря бащиното му лице.

— Сега с този дух ме нападни — го окуражи той наново.

В този миг през портата тичешком влезе един от служителите. Обърна се към Короку и обяви, че някакъв мъж, който се представя за пратеник на Ода Нобунага, току-що вързал коня си на главната порта и казал, че трябва обезателно да говори с Короку насаме. Какво да правят с него, питаше служителят.

— А е и малко необикновен — добави той. — Небрежно влезе сам през портата, без да се церемони, оглеждаше се, сякаш вече познава това място и говореше неща като: „А, досущ като у дома е“, „Гургулиците както винаги гукат“ и „Пораснало е това сливово дърво“. Някак си е трудно да се повярва, че е пратеник на Ода.

Короку наклони главата си на една страна и след малко попита:

— Как му е името?

— Киношита Токичиро.

— А! — Съмненията му сякаш отведнъж се стопиха. — Така ли? Сега разбирам. Това трябва да е човекът, който прати онова послание по-рано. Няма нужда да се срещам с него. Отпратете го!

Служителите се завтекоха да изхвърлят Токичиро навън.

— Имам една молба — каза Мацунами. — Моля те, само за днес освободи Камейчи от обучението. Още ми се вижда малко бледен. И устната му е отекла.

— Хм. Добре, отведи го — Короку остави на жена си копието и своя син. — Не го глези прекалено много. И не му давай много книги, като си мислиш, че му правиш добро.

Короку тръгна към къщата и се канеше да си развърже сандалите на камъка пред вратата, когато служителят отново се приближи с бяг към него.

— Този човек става все по-странен и по-странен, господарю. Отказва да си тръгне. И не само това, но и влезе през страничната порта, отиде право в конюшнята, спря един коняр и един метач в градината и разговаря с тях, като че ги познава от дълго време насам.

— Изхвърлете го. Защо сте така меки с някой, който идва при нас от рода Ода?

— Не сме. Дори надминахме това, което ни казахте, но когато мъжете наизлязоха от спалните и заплашиха да го изхвърлят през кирпичената стена, той ме помоли още веднъж да поговоря с вас. Каза, че ако ви спомена, че той е онзи Хийоши, когото сте срещнали преди десет години на река Яхаги, със сигурност ще си спомните. После застана тъй, сякаш с лост не можеш го помръдна.

— Река Яхаги ли? — Короку не можеше изобщо да се сети.

— Не си ли спомняте?

— Не.

— Е, тогава значи този момък трябва да е наистина чалнат. Просто бъбри отчаяно глупости. Да му дам ли да се разбере, да му плесна коня и да го прогоня обратно към Кийосу?

Очевидно мъжът бе почнал да се дразни от това, няколко пъти поред да бъде пратеник. С вид, който казваше: „Почакайте само и ще видите“, той се обърна и вече бе изтичал чак до дървената порта, когато Короку, застанал на стъпалата на къщата, извика и го спря.

— Чакай!

— Да, още нещо ли има?

— Чакай малко. Дали не смяташ, че може да е Маймунката?

— Знаете ли това име? Каза ако не се сетите за Хийоши, да ви кажа за Маймунката.

— Значи е Маймунката все пак — каза Короку.

— Познавате ли го? — попита служителят.

— Беше един досетлив хлапак, когото държахме известно време тук. Метеше градината и се грижеше за Камейчи.

— Но не е ли необичайно, че идва тук като пратеник от Ода Нобунага?

— И аз не го разбирам това, но как е той на вид?

— Достопочтен.

— О?

— Над доспехите си носи късо наметало и изглежда, пътува доста отдалеч. И седлото, и стремената му са покрити с кал и има на седлото плетена кошница за храна и други припаси за из път.

— Е, пусни го и ще видим.

— Да го пусна ли?

— Нека, само за да проверя, му погледна лицето.

Короку седна на терасата и зачака.

Разстоянието от крепостта на Нобунага до Хачисука бе само няколко часа път пеша. По право селото трябваше да е част от владенията на рода Ода, но Хачисука не признаваха Нобунага, нито пък получаваха издръжка от Ода. Бащата на Короку и Сайто от Мино се бяха поддържали взаимно, а чувството за дълг бе силно сред ронините. Всъщност, в тези тревожни времена верността и мъжеството, редом с честта, се ценяха при тях дори повече, отколкото в самурайските домове. Макар да им бе съдено да живеят от див грабеж, тези ронини бяха обвързани помежду си като баща и деца и не прощаваха неверността и безчестието. Короку бе все едно глава на голямо семейство и той беше самото средище, което свързва в едно техните железни правила за поведение.

Убийството на Досан и смъртта на Йошитацу миналата година бяха създали ред грижи в Мино. За Короку това също имаше своя отзвук. Издръжката плащана на рода Хачисука, докато Досан бе жив, пресекна, след като Ода затвориха всички пътища от Овари за Мино. Въпреки това обаче, той нямаше да забрави своя дълг. Обратно, враждебното му чувство към рода Ода се засили и в последните години той косвено бе подпомагал изменниците в лагера на Нобунага и бе един от главните подстрекатели на враждебната пропаганда във владенията на Ода.

— Доведох го — обади се служителят от дървената порта.

За всеки случай, пет-шест от хората на Короку наобиколиха Токичиро, докато влизаше.

Короку го изгледа свирепо.

— Няма спор. Маймунката е. Не ти се е променило много лицето.

В противоположност на лицето обаче, Короку не можеше да не се изненада от преображението в дрехите на Токичиро. Сега ясно си спомни онази нощ преди десет години край река Яхаги, когато Хийоши спеше на речния бряг, облечен в мръсна памучна наметка и с врат, ръце и крака, покрити с мръсотия. Когато един войник го раздруса и събуди, отвърна с такива големи думи и така войнствено, че всички се почудиха кой ли може да е. На светлината на войнишките фенери се оказа, че не е нищо повече от странно на вид момче.

Токичиро заговори смирено, на пръв поглед без изобщо да съзнава разликата между предишното и сегашното си положение.

— Е, откак си тръгнах, доста ви пренебрегвах. Радвам се да ви видя в обичайното ваше добро здраве. Господарят Камейчи, обзалагам се, е вече пораснал. И нали и жена ви е добре? Знаете ли, като идвам тук да ви посетя, десет години ми се струват като един миг.

После огледа с живо чувство дърветата в градината, впери очи в покривите на сградите и заговори за това, как си спомня, че всеки ден е вадил вода от онзи каменен кладенец, че господарят му се бил скарал навярно край онзи камък, че е носил Камейчи на гърба си и му е ловил цикади.

Но такива спомени изглежда ни най-малко не вълнуваха Короку. Вместо това той внимателно следеше всяко движение на Токичиро и накрая остро каза:

— Маймунке, — обръщаше се към Токичиро както преди много време, — самурай ли си станал?

Но по вида на Токичиро ясно личеше, че е такъв. Това обаче не го смути никак.

— Да. Както сам виждате, все още получавам само незначителен доход, но съм, така да се каже, почти самурай. Надявам се да сте доволен. Всъщност, днес с препускане изминах целия път от моя пост в лагера в Суномата, отчасти, понеже си мислех, че издигането ми може да ви зарадва.

Короку пресилено се усмихна.

— Има и добри времена, а? Има дори и хора, които ще наемат за самураи мъже като теб. Кой ти е господар?

— Господарят Ода Нобунага.

— Този злосторник…

— Впрочем… — Токичиро попромени тона на гласа си. — Малко се отклоних за свои лични работи, но днес съм дошъл като Киношита Токичиро по заповед на господаря Нобунага.

— Така ли? Пратеник ли си?

— Ще вляза. Прощавайте.

С тези думи Токичиро си свали сандалите, качи се по стъпалата на терасата, където седеше Короку и като зае почетното място в помещението, седна.

— Хъ! — промърмори Короку и остана да седи неподвижно на предишното си място.

Не бе поканил Токичиро да влезе, но все пак този без колебание прекрачи прага и седна. Короку се обърна към него и започна:

— Маймунке?

Макар преди Токичиро да бе отговарял на това име, сега отказа да го стори. Просто впери неподвижен поглед в Короку, който го подразни за детинщината му:

— Е, хайде сега. Маймунке. Внезапно си промени отношението, но досега говореше с мен като обикновен човек. Искаш да преминем отсега нататък към официалността да се обръщат към тебе като към пратеник на Нобунага ли?

— Точно така.

— Е, тогава си тръгвай веднага оттук. Махай се, Маймунке!

Короку се изправи и слезе в градината. Гласът му доби оттенък на грубост, а в погледа му имаше нещо опасно.

— Твоят господар Нобунага може да си мисли, че Хачисука е в границите на земите му, но почти цяло Кайто е под мое управление. Не си спомням аз или кой да е от предците ми да сме получили и едно просено зърно от Нобунага. Да гледа на мен с важностите на господар на област е връх на нелепостта. Върви си, Маймунке. И кажеш ли нещо нелюбезно, ще те убия!

Впери в него яростен поглед и продължи:

— Когато се върнеш, кажи на Нобунага това: той и аз сме равни. Ако има нещо да урежда с мене, може да дойде сам. Разбра ли, Маймунке?

— Не.

— Какво?!

— Срамота е. Нима наистина не сте нищо повече от главатар на шайка невежи грабители?

— Ка-какво?! Как смееш?!

Короку с един скок се озова обратно в стаята и се извърна към Токичиро с ръка върху предпазителя на сабята си.

— Повтори това, Маймунке.

— Седни.

— Млък!

— Не, седни. Имам да ти казвам нещо.

— Дръж си езика!

— Не, ще ти покажа твоето собствено невежество. Имам да те науча на нещо. Седни!

— Ах, ти…

— Чакай, Короку. Ако се каниш да ме убиеш, това е мястото и ти си човекът за това, значи не вярвам да има защо да бързаш. Ако ме посечеш обаче, кой ще ти даде урок?

— Ти… ти си луд!

— Както и да е, седни. Хайде, сядай. Остави твоите дребни сметки настрана. Това, което искам да ти кажа, не засяга само господаря Нобунага и отношенията му с рода Хачисука. То има за начало, че и двамата сте се родили в тази страна, наречена Япония. Според тебе Нобунага не е господарят на тази област. Е, това са доста разумни думи и аз съм съгласен с теб. Но намирам за безочливо твърдението ти, че Хачисука е твое собствено владение. Тук бъркаш.

— И как така?

— Всяко парче земя, което наричаме лична собственост, било това Хачисука, или Овари, или кой да е залив или приточе, или дори една само бучка пръст, вече не е част от Империята. Вярно ли е това, Короку?

— Хъм.

— С цялото ми уважение, да се говори по този начин за Негово Императорско Величество — същинският собственик на всички земи… нещо повече — да се надвесваш над мене и докато ти казвам тези неща, да стискаш пред мен сабя, е проява на най-грубо незачитане, нали? Дори и човек от простолюдието не би се държал по този начин, а ти си водач на три хиляди ронина, нали тъй? Седни и слушай!

Последните извикани думи звучаха не толкова като израз на храброст, а като че наведнъж избликнали от цялото негово същество. В същия миг някой се провикна от вътрешността на къщата:

— Сядайте, господин Короку! Нямате избор!

„Кой ли е това?“, се запита Короку, докато се обръщаше. Изненадан, Токичиро също погледна натам, откъдето дойде гласът. Един човек се виждаше да стои на входа към вътрешния коридор, под зелената светлина, която идеше от централната градина. Половината от тялото му бе скрита в сянката на стената. Не можеха да разберат кой е, но на пръв поглед изглеждаше, че носи свещенически одежди.

— О, това е господин Екей, нали? — обади се Короку.

— Точно така. Грубо беше от моя страна да викам отвън, но съм загрижен за това, за което двамата тъй шумно спорехте — каза Екей, все още застанал там с нещо подобно на полуусмивка върху лицето си.

Короку заговори спокойно:

— Сигурен съм, че ужасно сме ви обезпокоили. Моля, простете ми Ваше Преподобие. Още сега ще изхвърля този нагъл младеж навън.

— Чакайте, господин Короку — и мъжът пристъпи в стаята. — Груб сте.

Екей беше пътуващ монах на около четиридесетгодишна възраст, който бе спрял тук като гост. Имаше телосложение на широкоплещест войн. Особено поразяваше голямата му уста. При възможността този свещеник, който пребиваваше като гост в неговия собствен дом, да вземе страната на Токичиро, Короку го изгледа право в лицето.

— И по какъв начин съм груб?

— Ами ето. Има причина да не обръщате гръб на думите на този тук пратеник. Господин Токичиро заяви, че нито тази околност, нито областта Овари принадлежат на Нобунага или на рода Хачисука, а по-право на Негово Величество Императора. Нима можете да твърдите уверено, че това не е истина? Не можете. Да изразяваш несъгласие с държавното устройство е все едно да замисляш измяна към Негово Величество и този човек казва точно това. Така че седнете за миг, приемете смирено истината и внимателно изслушайте, какво има да ви казва този пратеник. После може да решите дали е правилно да го прогоните или пък да отстъпите пред молбите му. Това е моето скромно мнение.

Короку в никакъв случай не бе необразован и невеж разбойник. Имаше зачатъците на начетеност в японската литература и познаваше японските традиции и това от какво потекло е собственият му род.

— Моля ви за извинение. Без значение кой говори, глупаво е от моя страна да вървя против началата на благовъзпитаността. Ще изслушам какво има да каже пратеникът.

Щом видя, че Короку се успокои и седна на мястото си, Екей остана доволен.

— Е, тогава от моя страна би било неучтиво да оставам тук, значи ще се оттегля. Но преди да дадете отговор на този пратеник, господин Короку, бих искал само за миг да се отбиете в моята стая. Има едно нещо, което бих искал да ви кажа — и с тези думи той напусна.

Короку му кимна и после отново се обърна към пратеника — към Токичиро — и се поправи:

— Маймунке… не, искам да кажа, многопочитаеми пратенико на господари Ода, по каква работа идвате при мен? Да я чуем накратко.

Токичиро несъзнателно облиза устни и си помисли, че това е повратният момент. Ще успее ли с красноречив език и хладен ум да убеди този човек? Строежът на крепостта в Суномата, продължението на неговия живот и на свой ред — възходът или падението на рода на господаря му — всичко опираше до това, дали Короку ще каже да или не. Токичиро бе напрегнат.

— В действителност това не е нещо ново. Във връзка е с предишното ми запитване, пратено по моя слуга Гондзо, относно вашите намерения.

— Относно този въпрос, точно както писах вече, аз решително отказвам. Видяхте ли моя отговор или не? — го сряза Короку.

— Видях го.

Щом разбра колко непреклонен е събеседникът му, Токичиро кротко увеси глава.

— Гондзо обаче донесе писмо само от мен — продължи той. — Днес предавам молбата на господаря Нобунага.

— Без значение кой ме моли, аз нямам намерение да подкрепям рода Ода. Няма нужда да пиша два отговора.

— Е, тогава да не възнамерявате да отведете оставеното ви от предците родово дърво до жалка погибел, през време на вашето собствено поколение, на същата тази земя?

— Какво?

— Не се сърдете. Самият аз преди десет години бях даряван тук с постеля и храна. В по-широк смисъл, много жалко е, че хора като вас са заровени в този пущинак и не са от полза за никого. Като си помисля за това от гледище и на обществения интерес, и на мой личен, сметнах, че би било много жалко, ако Хачисука стигнеха до самоунищожение, в откъснатост от всички. И дойдох тук като последно средство, за да ви върна услугата, за която отдавна съм ви длъжник.

— Токичиро.

— Да?

— Още си млад. Нямаш способността да изпълняваш заръките на твоя господар с красноречие. Само ядосваш събеседника си, а аз наистина не искам да се ядосвам на младок като тебе. Защо не си тръгнеш, преди да си отишъл твърде далеч?

— Няма да си тръгна, докато не съм казал всичко.

— Оценявам старанието ти, но това е настойчивостта на глупец.

— Благодаря. Нали големите постижения, свръхчовешките сили, като цяло са подобни на настойчивостта на глупеца? При все това мъдрите хора не поемат по пътя на мъдростта. Допускам, например, че вие се смятате за по-мъдър от мене. Погледнато трезво обаче, вие сте досущ като глупеца, който седи на покрива и наблюдава как гори неговата собствена къща. Още упорствате, макар огънят да се разпространява и от четирите страни. А имате само три хиляди ронина!

— Маймунке! Тънкият ти врат все повече доближава сабята ми!

— Какво? Точно моят врат ли е заплашен? Дори да останете верен на Сайто, то що за хора са те? Извършили са какви ли не предателства и жестокости. Мислите ли, че има друга област с толкова западнали нрави? Та нямате ли син? Нямате ли семейство? Погледнете Микава. Господарят Иеясу вече се свърза с рода Ода в нерушим съюз. Пропадне ли родът Сайто, ако разчитате на Имагава, ще паднете в ръцете на Токугава, поискате ли помощ от Исе, ще бъдете обградени от Ода. Без значение кой род си изберете за съюзник, как ще защитите семейството си? Остават само откъснатост и саморазрушение, не е ли тъй?

Сега Короку мълчеше, почти като внезапно онемял, сякаш завладян от красноречието на пратеника. Но макар искреността на Токичиро да се четеше по лицето му, докато говореше, той никога не гледаше сърдито своя противник в спора и не ставаше надменен. А дори и изказано със заекване, искреното слово, щом е вдъхновено, звучи красноречиво.

— Още веднъж ви моля да премислите. Под слънцето няма разумен човек, който да не гледа с лошо око на покварата и произвола в Мино. Като влизате в съюз с неверни и беззаконни управници, сам подготвяте своята гибел. Веднъж постигнал това, мислите ли, че някой ще ви възхвали като мъж, умрял от мъченическа смърт по истинския Път на самураите? По-добре би било да се сложи край на този съюз без стойност и да се срещнете с моя господар Нобунага. Макар в наше време да се говори, че цялата страна била пълна с войни, в нея няма и един с таланта на господаря Нобунага. Мислите ли, че нещата ще продължават постарому? Непочтително е да се говори така, но шогунатът е на края на своя път. Никой не се покорява на шогуна и подчинените му не са в състояние да управляват. Всяка област се е затворила в себе си, всяка укрепва своите собствени земи, издържа своите собствени воини, точи мечовете си и трупа запаси от огнестрелно оръжие. Единственият начин да оцелееш днес е да знаеш, кой между тези многобройни и враждуващи военни господари се опитва да установи нов ред.

За първи път Короку с неохота кимна веднъж в знак на съгласие.

Токичиро дойде по-близо до него.

— Този човек е сега сред нас и той е човек, способен да гледа надалече. Само посредствените не могат да забележат това. Вие сте избрали пътя на верността към рода Сайто, но сте толкова загрижен за дребната вярност, че не виждате по-голямата от нея. Това е жалко и заради вас, и заради господаря Нобунага. Отмахнете с ръка дребните неща от ума си и помислете за по-големия замисъл. Времето вече е дошло. При все че съм недостоен, ми бе наредено да построя крепостта в Суномата и с нея като опора, бях сложен начело на предните отреди, които ще нанесат удара върху Мино. Родът Ода няма недостиг на умни и смели пълководци и е дръзко от страна на господаря Нобунага да назначи сред тях човек с нисък чин като мене. Това сочи, че той не е обикновен владетел като останалите. Заповедите на господаря Нобунага предполагат, че крепостта Суномата ще бъде под началството на човека, който я е построил. Има ли за хора като нас друго сгодно време да се издигнат, освен сега? Казвам това, но няма нищо, което да може да се постигне със силите само на един човек. Не, няма да разкрасявам думите си. Мислех, че мога да се възползвам от тази възможност и заложих живота си на карта, за да дойда тук и да ви привлека. Ако съм грешал, то готов съм да умра. Но не съм дошъл тук с празни ръце. Не е много, но засега съм довел три коня, натоварени със злато и сребро, като възмездие и за военни разходи за вашите хора. Ще съм благодарен, ако ги приемете.

Щом Токичиро свърши да говори, от градината някой се обърна към Короку.

— Чичо.

С тези думи един самурай се просна по очи на земята.

— Кой е този, който ме нарича „чичо“?

Короку намери това за странно и внимателно се вгледа във война.

— Дълго време мина — каза мъжът и вдигна поглед.

В изненадата на Короку не можеше да има съмнение. Проговори, без да е имал намерение да го прави.

— Тендзо?

— Със срам трябва да кажа, че съм аз.

— Какво правиш тук?

— Не мислех, че ще ви видя някога повече, но благодарение на състраданието на господин Токичиро ми бе наредено да го придружа в днешното негово пратеничество.

— Какво? Заедно ли дойдохте?

— След като се обърнах срещу вас и избягах от Хачисука, много години останах при рода Такеда в областта Кай и работих там като нинджа. После, преди около три години, ми бе наредено да шпионирам рода Ода и отидох в града под крепостта Кийосу. Там бях открит от полицията на господаря Нобунага и хвърлен в затвора. Освободиха ме заради любезното застъпничество на господин Токичиро.

— И сега си прислужник на Токичиро?

— Не, след като ме пуснаха от затвора — и с помощта на господин Токичиро — работих с нинджите на Ода. Но когато той потегли за Суномата, помолих да го придружа.

— О?

Короку разсеяно се взираше в своя племенник. Нравът на Тендзо се бе променил дори повече от външността му. Този необуздан племенник, жесток и безчовечен дори по мерките на рода Хачисука, сега не можеше да се познае. Беше любезен и с кротък поглед. Съжаляваше и се извиняваше за някогашните свои престъпления. Преди десет години — наистина десет години бяха — Короку бе в състояние да разкъса тялото му на части!

Разярен от злодеянията на Тендзо, той го бе преследвал чак до границата с Кай, за да го накаже. Сега обаче, като виждаше честния поглед на племенника си, трудно можеше дори да си спомни за своя гняв. Това не бяха просто чувства към кръвен родственик — самият Тендзо определено се бе променил.

— Е, не казах нищо за това, понеже си мислех, че ще говорим за него по-късно — обади се Токичиро, — но като се изключат всякакви сметки от моя страна, бих искал да простите на племенника си. Сега Тендзо е безупречен служител на рода Ода. Той сам поиска прошка за предишните си престъпления. Често ми е казвал, че иска да се извини лично, но прекалено се срамува от своите някогашни постъпки, за да дойде тук. И тъй като в Хачисука имаше други въпроси за решаване, аз си помислих, че това може би е най-добрата възможност. Моля ви, нека отношенията между чичо и племенник дойдат в съгласие като преди.

При това посредничене на Токичиро отстрани, дори и на Короку не му се искаше да тормози своя племенник заради престъпленията му от преди десет години. И щом той почна да разтваря сърцето си, Токичиро не остави този миг да отмине напразно.

— Донесе ли златото и среброто, Тендзо?

Когато говореше с Тендзо, това разбира се, бе със заповеден тон.

— Да, господине.

— Е, нека го погледнем заедно с описа. Накарай някой слуга да го донесе тук.

— Да, господине.

Щом Тендзо тръгна да изпълни заръката, Короку бързо извика след него:

— Чакай, Тендзо. Не мога да приема това. Направя ли го, би означавало, че обещавам да служа на рода Ода. Почакай докато повторно обмисля нещата.

Зачервеното лице свидетелстваше за раздвоението му. И при тези думи рязко се изправи и влезе вътре.

След като се върна в спалнята си, Екей се зае да пише в своя пътен дневник, но сега внезапно се изправи.

— Господин Короку? — обади се той и погледна към стаята на стопанина.

Той обаче не се виждаше. Отиде до параклиса и надникна вътре — Короку бе там, седнал със скръстени ръце пред погребалната плочка на прадедите си.

— Дадохте ли отговор на пратеника на господаря Нобунага?

— Още не си е отишъл, но колкото повече говореше, толкова по-тревожно ми ставаше, така че просто ще го оставя да си стои така.

— Сигурно няма да си тръгне.

Екей свърши да говори, но Короку продължаваше да мълчи.

— Господин Короку — каза накрая той.

— Какво?

— Чух, че днешният пратеник бил някога тук като слуга.

— Познавах го само като „Маймунката“ и нямах представа откъде произхожда. Намерих го край реката Яхаги и му дадох работа.

— Това не е хубаво.

— Не е ли?

— Споменът за времето, когато ви е служил, се е превърнал в пречка и днес не можете да видите истинските черти на този човек.

— Мислите ли, че това е вярно?

— Никога не съм бил така изненадан като днес.

— Защо?

— Просто като гледах изражението на този пратеник. Лицето му е от тези, на които хората казват „доста необикновено“. Да изучаваш чертите на хората е само празно занимание и когато преценявам нрава на един човек единствено по неговата външност, обикновено премълчавам своите изводи. Но в този случай бях изумен. Някой ден този човек ще направи нещо изключително.

— Тоя песоглавец ли?

— Да, точно така. Този човек може един ден да раздвижи цялата страна. Ако не беше се родил в тази Империя на изгряващото слънце, може би щеше да стане цар.

— Какво говорите?

— Помислих си, че няма да приемете неговата молба на сериозно и ви казвам това, преди да сте решили. Оставете настрана предвзетите си мнения. Когато гледате един човек, гледайте го със сърцето, а не с ума си. Ако този човек си тръгне днес с вашия отказ, ще съжалявате за това сто години напред.

— Как можете да говорите така за човек, когото дори не сте срещали преди?

— Не говоря това, просто защото съм го погледнал в лицето. Изненадан бях, когато чух неговите обяснения за пътя на справедливостта и правдата. А отказът му да се поддаде на вашите подигравки и заплахи, като ви се противопоставяше с искреност и доверие, го разкриват като страстен, правдив човек. Без съмнение вярвам, че един ден той ще бъде мъж с голяма слава.

Короку незабавно се просна по очи пред Екей и с твърд глас каза:

— Смирено се покорявам на вашите думи. Съвсем искрено, като сравня собствения си характер, с неговия, то моят явно стои по-долу. Ще отхвърля своята дребнава себичност и веднага ще му дам положителен отговор. Извънредно съм ви благодарен за съвета.

Излезе с блеснали очи, сякаш сам бе станал свидетел на раждането на нова епоха.

Часове след пристигането на Токичиро в Хачисука, двама конници бързо препуснаха през нощта към Кийосу. Засега никой не знаеше, че това са Короку и Токичиро. По-късно същата нощ Нобунага разговаря с двамата мъже в една малка стая на крепостта. Тайната им беседа продължи няколко часа. Само малцина избрани, в това число и Тендзо, знаеха причината за тяхното посещение.

На следващия ден Короку свика военен съвет. Всички които отвърнаха на призива му, бяха ронини. Короку ги водеше от много години и те признаваха властта му по същия начин, по който големите областни господари се покоряват на заповедите на шогуна. Всеки от главатарите стоеше в собственото си село или планинска твърдина начело на шайка воини и очакваше деня, когато ще има нужда от него. Всички до един бяха изненадани от присъствието на Ватанабе Тендзо от Микурия, който преди десет години се разбунтува против техния предводител.

Щом мъжете насядаха по местата си, Короку ги извести за своето решение да изостави съюза с рода Сайто и да прехвърли верността си към Ода. Същевременно изясни обстоятелствата около завръщането на неговия племенник. В края на обръщението каза:

— Допускам, че някои от вас не ще са съгласни с това, а други може да са тясно свързани със Сайто. Няма да ви насилвам. Можете без колебание да си тръгнете и няма да се сърдя на никого, който се пренесе отвъд границата с Мино.

Никой обаче не стана да си върви. Всъщност, никой не показа какво изпитва в действителност. В тази минута Токичиро помоли Короку за разрешение и заговори пред хората.

— Получих от господаря Нобунага нареждане да построя крепост в Суномата. Допускам че досега всеки от вас е живял по своя воля, но обитавали ли сте някога крепост? Светът се променя. Планините и долините, където можете да живеете на свобода, изчезват. Ако не бе така, нямаше да има напредък. Били сте в състояние да живеете като ронини, понеже шогунът е безсилен. Но мислите ли, че шогунатът ще успее да преживее още дълго? Страната ни се променя и изгрява нова епоха. Вече няма да живеем заради нас самите, а по-скоро за децата и внуците си. Имате възможността да си създадете собствени домове, да станете истински воини, които да следват истинския Път на самураите. Не оставяйте този миг да отмине покрай нас.

Щом свърши, цялата стая замлъкна. Нямаше обаче следи на недоволство. Тези мъже, които обикновено живееха без да се замислят много за бъдещето, разсъждаваха сега върху неговите думи.

Един от тях наруши тишината:

— Аз не възразявам.

Последван бе от другите, които дадоха същия отговор и така всички гласове в стаята се обадиха в израз на съгласие. Знаеха, че като се обвързват с Ода, залагат живота си и яростна решимост гореше в очите им.

Шум от отсичаща дърво брадва… после плясък, докато дървото се сгромолясва в река Кисо. Свързват трупите на сал и ги пускат по течението, което отива надолу да срещне водите на Иби и Ябу, които идват от север и запад и накрая стига до широка наносна ивица, осеяна с водни пътища — Суномата. Границата между Мино и Овари. Мястото за крепостта, на което Сакума Нобумори, Шибата Кацуие и Ода Кагею се сблъскаха с един и същ неуспех.

— Що за глупаво пилеене на време! Все едно, че са потопени в каменен кораб на дъното на морето!

От отсрещния бряг, заслонили с ръка очите си, войниците на Сайто гледаха през реката и се шегуваха.

— Това е за четвърти път.

— Още не им е дошъл умът.

— И кой сега е Предводител на мъртвите? Някак тъжно е, макар че ни е враг. Ако не друго, ще запомня името му.

— Казва се нещо от рода на Киношита Токичиро. Никога не съм го чувал.

— Киношита… това е онзи, на който викат „Маймунката“. Просто офицер с нисък чин. Надали струва повече от петдесет-шейсет кан.

— И ги оглавява глупец с нисък чин като този? Противникът не може тогава да е наумил нещо сериозно.

— Може да е уловка.

— Възможно е. Може да имат план да привлекат тук вниманието ни и после да пресекат реката на някое друго място.

Колкото повече войниците на Мино гледаха строежа на отсрещния бряг, толкова по-малко го вземаха на сериозно. Мина се около месец. Токичиро водеше въодушевените ронини от Хачисука, които бяха почнали работа начаса след пристигането си. На два-три пъти бе валял проливен дъжд, но това само още повече улесняваше пускането на трупи по водата. Дори когато една нощ реката преля през напоената ивица, мъжете се събраха, все едно това е нищо. Ще дойдат ли дъждовните облаци, преди да са успели да довършат пръстения насип наоколо? Природата ли ще победи или човекът?

Ронините работеха, сякаш са забравили как се яде и спи. Докато стигнат целта си, двете хиляди, тръгнали от Хачисука, нараснаха на пет или шест.

Токичиро малко се нуждаеше от своя военачалнически чин. Хората бяха будни, работеха здраво и работата ден след ден напредваше право пред очите му.

Ронините бяха привикнали да пътуват през планини и равнини. И далеч по-добре от Токичиро разбираха изискванията за разпределяне на храната и строеж на насипи.

Целта им бе да направят това място свое. Чрез тази работа с един разкрач оставяха предишния си живот в грабителство и безделие. Изпитваха удовлетворението и радостта от това да знаеш, че правиш нещо истинско.

— Е, този насип няма да мръдне, дори ако има наводнение или реките се слеят в една — заяви гордо един от тях.

Преди да е минал и месец, бяха подравнили участък, по-голям от двора на крепостта и дори вдигнаха насип за минаване до брега.

На отсрещния бряг хората от Мино вдигаха погледи към строежа.

— Изглежда, малко е попридобил вид, а?

— Още не са издигнали никакви каменни стени и не прилича на крепост, но основите вече са прокарани.

— Не виждам никакви дърводелци или мазачи.

— Обзалагам се, че до това им остават още стотина дни.

Войниците лениво надзъртаха към отсрещния бряг за да разсеят скуката си. Реката бе широка. При слънчево време от повърхността на водата се вдигаше лека мъгла. От другата страна трудно се виждаше ясно, но от време на време имаше дни когато вятърът подемаше и донасяше от отвъд шум от трошене на камъни и викове от мястото на строежа.

— Изненадващо ли ще нападнем този път? Точно посред строителните работи?

— Изглежда, не. Има строга заповед от генерал Фува.

— И каква?

— Да не се дава и един изстрел. Нека врагът си работи, колкото му душа иска.

— Наредено ни е просто да ги гледаме, докато довършат крепостта ли?

— Първият път бяха замислили, щом врагът започна строежа, да го сразят с едно-единствено изненадващо нападение; на втория — да нападнем, когато крепостта е наполовина построена и да я изравним със земята. Този път, обаче, заповедта е просто да стоим тук със скръстени ръце и да гледаме, докато си свършат работата.

— И после?

— Да превземем крепостта, разбира се.

— А-ха! Ще оставим врага да я построи и после ще му я отнемем.

— Изглежда, такъв е планът.

— Хей, че това е умно. Предишните пълководци на Ода бяха малко трудни да се справиш с тях, но този нов началник Киношита не е нищо повече от пехотинец.

Докато мъжът мърдаше език и продължаваше весело да дърдори, един от останалите го погледна укорително.

В стражевата постройка бързешком влезе трети мъж. Една лодка с прът спря до брега откъм Мино. На него стъпи военачалник с щръкнали мустаци, следван от неколцина служители. След тях свалиха от лодката един кон.

— Тигъра пристига! — обади се един от стражата.

— Унумския тигър е тук!

Помежду им бързо се заразнасяха шепот и споглеждания. Беше управителят на крепостта Унума нагоре по течението; казваше се Осава Джиродзаемон и бе известен като един от най-свирепите военачалници в Мино. Толкова страшен бе този мъж, че за да накарат своите разплакани деца да млъкнат, майките в Инабаяма ги плашеха: „Тигъра иде!“ Сега Осава се появяваше лично, с щръкнали над тигроподобните му големи мустаци очи и нос.

— Тук ли е генерал Фува? — попита Осава.

— Да, господине. В лагера е.

— Не бих възразил да се отбия при него в лагера му, но това място е по-добро за разговор. Повикайте то тук незабавно.

— Да, господине.

Войникът се затича натам.

Много скоро Фува Хейширо, следван от войника и пет-шест офицери, се приближи с бърза крачка към речния бряг.

— Тигъра! Какво ли иска? — мърмореше Фува и нервната му походка сочеше, колко отегчителна смята, че ще бъде тази беседа.

— Генерал Фува, благодаря, че си направихте труда да дойдете.

— Изобщо никакъв труд. Как мога да ви бъда в помощ?

— Ето там — Осава посочи към отсрещния бряг.

— Врагът в Суномата ли?

— Точно така. Сигурен съм, че денонощно ги държите под око.

— Разбира се! Моля ви, бъдете уверен, че ние винаги сме нащрек.

— Е, макар крепостта, за която отговарям, да е нагоре по реката, аз съм загрижен не само и единствено за отбраната на Унума.

— Да, естествено.

— От време на време се качвам на лодка или тръгвам по брега, за да видя как стоят нещата по-надолу и днес, когато дойдох, се изненадах. Допускам че е твърде късно, но като погледна този лагер, той ми се струва доста безгрижно настроен. Какво сте намислили за момента?

— Как да разбирам това „твърде късно“?

— Искам да кажа, че строежът на вражеската крепост е напреднал изненадващо много. Изглежда, че докато сте седели и сте гледали небрежно от отсамния бряг, врагът е успял да издигне и втори ред насипи, да прокара основи и да завърши към половината от каменните стени.

Фува изръмжа раздразнено.

— Та не е ли възможно в планините отвъд Суномата дърводелци вече да напасват гредите за кулата? И не би ли могло вече да са довършили почти всичко — от подвижния мост до вътрешното обзавеждане, да не говорим за рова и стените? Така гледам аз на положението.

— Хм… разбирам.

— По това време трябва нощем врагът да е уморен от свършената през деня работа по строежа и те са пропуснали да сложат какви да било стражеви постове. И не само това, а и работниците и занаятчиите, които ще са само пречка през време на битката, живеят заедно с войниците. И сега, ако предприемем общо нападение, пресечем реката под прикритието на мрака, нападнем ги странично от горната и долната страна и челно — от този бряг, ще можем да изтръгнем всичко това право от корен. Ако сме небрежни обаче, скоро ще се събудим някоя сутрин и ще открием, че за една нощ изведнъж е изникнала твърде здрава крепост. Не трябва да се оставаме да ни изненадат.

— Така е.

— Значи сте съгласен тогава?

Фува избухна в смях.

— Но наистина, генерале Осава! Наистина ли ме повикахте чак дотук, понеже се тревожихте за това?

— Бях почнал да се питам дали имате очи, затова исках право тук, на брега на реката да ви обясня как стои положението.

— Е вие вече отивате твърде далеч! За войскови пълководец сте забележително плиткоумен. Този път оставям врага да построи своята крепост точно както пожелае. Не виждате ли това?

— То е очевидно. Допускам, че имате намерение да ги оставите да довършат крепостта, после да нападнете и да я използвате като опора за преимущество на Мино над Овари.

— Точно така.

— Сигурен съм, че така ви е било наредено, но когато не знаем кого имаме насреща си, това е опасна стратегия. Не мога просто да стоя настрана и да гледам как собствените ни части погиват.

— Защо това трябва да значи гибел на нашите части? Не ви разбирам.

— Отпушете си ушите, заслушайте се внимателно в шумовете, които идват от онзи бряг и ще разберете колко е напреднал строежът на крепостта. Там има достатъчно работа дори и за войниците. Не е същото като при Нобумори и Кацуие. Този път ръководството е с по-друг дух. Ясно е, че се е паднало на човек с характер, бил той и на страната на Ода.

Фува се хвана с две ръце за корема, закикоти се и се заприсмива на Осава за това надценяване на противниците им. Макар да бяха свои и да се биеха на една и съща страна, двамата мъже мислеха съвсем различно. Под тигровите си мустаци Осава шумно изцъка с език.

— Няма какво да се прави. Е, хайде, смейте се. Сам ще разберете.

След този последен изстрел той повика да му доведат коня и възмутен си тръгна заедно със своите служители.

Изглежда в Мино имаше и проницателни хора. Преди да минат и десет дни, предвиждането на Осава Джиродзаемон се сбъдна. Само за три нощи строежът на крепостта в Суномата бързо напредна.

Щом на сутринта на четвъртия ден стражите станаха и погледнаха през реката, крепостта вече бе пред завършване.

Фува потри ръце и заяви:

— Да идем ли да ги примамим навън?

Отрядите му бяха с опит в нощните нападения и преминаването на реки. Както и преди, сега те обкръжиха Суномата посред нощ с намерение изненадващо да я превземат.

Този път обаче ги посрещнаха доста по-иначе. Токичиро и неговите ронини бяха готови и ги очакваха. Построиха тази крепост с кръв и въодушевление. Нима Сайто мислят, че ще се откажат от нея? Ронините се сражаваха по съвсем неочакван начин. За разлика от войниците на Нобумори и Кацуие, тези мъже бяха като вълци. Докато траеше битката, лодките на отрядите от Мино бяха залети с масло и подпалени. Щом Фува разбра, че хората му не са в изгодно положение, даде заповед за оттегляне. Но докато изкара думите от прегракналото си гърло, вече бе твърде късно.

Подгонени от каменните стени на крепостта към речния бряг, войниците от Мино едва спасиха живота си и оставиха почти хиляда убити. Голям брой от тези, чиито салове бяха разрушени, се принудиха да побегнат нагоре или надолу покрай брега, но хората от Хачисука нямаха намерение да ги оставят да се измъкнат. Как можеха отрядите от Мино да избягат от ронините, които бяха в тази неравна местност като у дома си?

За тази нощ нападението спря. Фува удвои своите сили и повторно нападна Суномата. Наносната ивица и реката се обагриха в червено от кръвта. Но с изгрева на слънцето защитниците подеха победна песен.

— Тази сутрин закуската ще ни е още по-сладка!

Фува бе обзет от отчаяние и в очакване на тазвечерната буря замисляше последното си решително нападение. Отрядите на Сайто нападнаха и от двете посоки. Войниците на Осава Джиродзаемон горе в крепостта Унума бяха единствените, които не се отзоваха на призива за общо настъпление. Битката бе толкова опустошителна, че дори ронините дадоха тази нощ тежки жертви сред буйните и мътни води на реката, но противникът трябваше да отпише сражението като пълна загуба.

На лов за тигъра

Тази година нямаше повече внезапни нападения откъм Мино. Междувременно Токичиро почти привърши с оставащите работи по вътрешността и външните укрепления на крепостта Суномата. Рано през първия месец на следващата година той, заедно с Короку, посети Нобунага, за да му предаде своите новогодишни поздравления и в същото време да му докладва.

В негово отсъствие бяха настъпили големи промени. Планът, който някога защитаваше, вече бе възприет — отказваха се от лошо разположената по отношение на местността и водоснабдяването крепост Кийосу, и Нобунага местеше седалището си на връх Комаки. Хората от града също се пренасяха, за да останат заедно със своя господар и изграждаха под новата крепост цветущ град.

Нобунага прие Токичиро в своето ново жилище с думите:

— Дал съм обещание. Ще се преместиш да живееш в крепостта Суномата и отсега увеличавам дохода ти на петстотин кан.

Накрая, в извънредно добро настроение при една от срещите им, Нобунага даде на своя служител ново име — занапред Токичиро щеше да се казва Киношита Хидейоши.

— Ако успееш да я построиш, крепостта е твоя — бе първоначалното обещание на Нобунага, но когато Хидейоши се върна да доложи за привършването на строежа, той каза само: „Ще се преместиш да живееш там“ и не спомена нищо за собственост.

Беше почти все същото, но Хидейоши сметна това за признак, че още не е доказал способностите си да ръководи крепост. Той заключаваше за това от дадената на Короку заповед (самият Короку по негова собствена препоръка наскоро бе станал служител на рода Ода) да постъпи на служба в Суномата като помощник на Хидейоши. Наместо да се разсърди на господаря си за тези негови постъпки, той обаче просто заяви:

— С всичкото си смирение, господарю, вместо петстотинте кан земя, които ми предлагате, бих поискал вашето позволение да извоювам същото количество земя от Мино.

След като получи разрешението на Нобунага, на седмия ден от Новата година той се върна в Суномата.

— Построихме тази крепост, без да пожертваме дори един от служителите на Негово Височество и без да употребим нито едно дърво или камък от владенията на Негово Височество. Сигурно е, можем да си вземем и земята от врага и така да живеем от доходи свише. Как мислиш, Хикоемон?

Короку се бе отказал от древното си име и от Нова година го промени на Хикоемон.

— Би било интересно — отвърна той.

Вече бе изцяло предан на Хидейоши. Държеше се, сякаш е негов служител и забрави всичко за предишните им отношения.

Щом се предостави възможност, Хидейоши прати войници и нападна близките околности. Естествено, земите, които взимаше под своя власт бяха по-рано част от Мино. Земята, която му предложи Нобунага, бе на стойност петстотин кан, ала тази, която завладя, беше на повече от хиляда.

Щом узна това, Нобунага каза с пресилена усмивка:

— Една Маймунка като тази ще е достатъчна да превземем цялата област Мино. На този свят наистина има хора, които никога не се оплакват.

Сега Суномата бе подсигурена. Нобунага се чувствуваше, сякаш вече е погълнал Мино. Но макар че бяха успели да навлязат в областта, сърцевината на владенията на Сайто, отделена от Овари от река Кисо, все още бе непристъпна.

Като се опираше на новата крепост в Суномата, Нобунага на два пъти се опита да проникне в нея, но не успя. Струваше му се, че блъска по желязна стена. Това обаче не изненада Хидейоши и Хикоемон. В крайна сметка, този път врагът бе този, който се бореше за оцеляване. За малката войска на Овари би било невъзможно да завладее Мино с обичайните средства.

А имаше и още нещо. След като крепостта бе построена, врагът осъзна своето предишно нехайство и по-внимателно се вгледа в Хидейоши. Тази Маймунка се издигна от пълна неизвестност и макар и Ода да не го оползотвориха кой знае как, очевидно е способен и изобретателен воин, който добре знае как да се разпорежда с хората си. Престижът му в очите на противника бе дори по-висок от този сред рода Ода и вследствие на това врагът още повече заздрави отбраната си. Знаеха, че вече не могат да си позволят нехайство.

След двете поражения Нобунага се оттегли на връх Комаки да изчака края на годината. Хидейоши обаче не чакаше. От крепостта се разкриваше широка гледка от равнината на Мино чак до централните планини. Докато стоеше там със скръстени ръце, той си мислеше: „Какво ще правим с Мино?“ Голямата войска, която се канеше да свика, не стануваше на връх Комаки, нито в Суномата, а вътре в главата му. Хидейоши слезе от наблюдателницата, върна се в стаите си и повика Хикоемон.

Онзи незабавно се появи и попита:

— Как мога да ви бъда полезен?

Без да се и замисли за предишните им отношения, той оказваше на по-младия от него почит като на свой господар.

— Ела малко по-наблизо, моля.

— С ваше позволение.

— Останалите се оттеглете, докато ви повикам — обърна се Хидейоши към наобиколилите го самураи.

После се обърна към Хикоемон:

— Има едно нещо, за което искам да поговорим.

— Да. Какво е то?

— Но първо — каза той и сниши глас, — мисля, че повече от мене познаваш вътрешните условия в Мино. Къде, мислиш, се крие основната тяхна сила? Какво ни пречи да спим спокойно в Суномата?

— Мисля, че са най-способните им хора.

— Най-способните. Сигурен съм, че Сайто Тацуоки няма нищо общо тук.

— Тримата от Мино са се клели във вярност по времето на бащата и дядото на Тацуоки.

— Кои са тези Трима?

— Мисля, че сте чували за тях. Първо — Андо Норитоши, господарят на крепостта Кагамиджима.

С кимване Хидейоши сложи ръка на коляното си и вдигна единия пръст.

— Ийо Мичитомо, господарят на крепостта Соне.

— А-ха — и втори пръст.

— И Уджиие Хитачиносуке, господарят на крепостта Огаки.

Трети пръст.

— Има ли още някой?

— Хм — Хикоемон наклони глава на една страна. — Освен тях и Такенака Ханбей, но той от много години е престанал да служи на рода Сайто и живее в уединение някъде в планината Курихара. Не мисля, че трябва да го включвате в сметката.

— Добре тогава, да кажем на първо време, че Тримата са главна опора на силата на Мино. Вярно ли е това?

— Така смятам.

— Ето за това исках да говорим, но не допускаш ли, че има някакъв начин, по който да изтеглим тази опора?

— Съмнявам се — заяви Хикоемон. — Истинският мъж държи на своята дума. Богатството или славата не го вълнуват. Ако поискат от вас например да извадите три здрави зъба, няма да го сторите, нали?

— Нещата не са толкова прости. Трябва да има някакъв начин… — отвърна тихо Хидейоши. — Нали знаеш, при строежа на крепостта врагът на няколко пъти ни нападна, но през цялото време имаше един техен военачалник, който се противеше и не участваше.

— Кой беше?

— Осава, господарят на крепостта Унума.

— А-а! Това е Осава Джиродзаемон, Унумския тигър.

— Този човек… Тигъра… чудя се, дали не бихме могли да влезем във връзка с него посредством някой роднина?

— Осава има по-малък брат — Мондо — каза Хикоемон. — От години и моят брат Матаджуро, и аз сме в приятелски отношения с него.

— Тази новина е добре дошла — Хидейоши бе толкова доволен, че плесна с ръце. — Къде живее този Мондо?

— Мисля, че е на служба в града под крепостта Инабаяма.

— Веднага прати там брат си. Питам се, дали ще успее да намери Мондо.

— Ако стане нужда, ще отида аз сам — отговори Хикоемон. — Какъв е замисълът ви?

— Чрез Мондо бих искал да отдръпна Осава от рода Сайто. И после да го използвам да отмъкне един по един Тримата, също както се вадят зъби.

— Съмнявам се, дали сам бихте успели да го направите, но за щастие Мондо не е като по-големия си брат и много държи на печалба за себе си.

— Не, Мондо няма да е достатъчен да помръднем Унумския тигър. За да го вкараме в клетката, ще ни трябва още един ловец. И мисля, че може да възложим това на Тендзо.

— Блестящо! Но какво точно сте намислили с тези двамата?

— Следното, Хикоемон — Хидейоши се наведе по-близо и прошепна плана си в ухото на служителя.

За миг този впери поглед в него. Една глава си е просто глава — та откъде се раждат тези гениални проблясъци? Като сравни изобретателността на Хидейоши със своята собствена, Хикоемон се изуми.

— Е, бих искал веднага да пратя там Матаджуро и Тендзо — завърши Хидейоши.

— Разбирам. Ще трябва да преминат на вражеска земя, така че ще ги накарам да изчакат до полунощ, преди да прекосят реката.

— Бих искал подробно да им обясниш замисъла и да им дадеш нареждания.

— Разбира се, господарю.

Като знаеше вече какво трябва да прави, Хикоемон се оттегли от стаята на Хидейоши. Повече от половината от войниците понастоящем в крепостта бяха бивши ронини от Хачисука. Сега бяха уседнали и станали самураи.

По-малкия брат на Хикоемон, Матаджуро и племенникът му Тендзо получиха от него заповедите си, преоблякоха се като търговци и късно тази нощ тръгнаха от крепостта за сърцето на вражеските земи — града под крепостта Инабаяма. И двамата бяха твърде подходящи за такъв род начинание. Месец по-късно, след като свършиха работата си, те се върнаха в Суномата.

Отвъд реката, в Мино, почнаха да се пръскат слухове:

— Има нещо подозрително около Унумския тигър.

— Осава Джиродзаемон от години заговорничел с Овари.

— Затова и не послуша заповедта на Фува по време на строежа на суноматската крепост. Всичко беше замислено като съвместно нападение, но той изобщо не помръдна отрядите си.

Слуховете дадоха начало на още догадки.

— Господарят Тацуоки се кани в скоро време да заповяда на Осава Джиродзаемон да дойде в крепостта Инабаяма и да му потърси сметка за поражението при Суномата.

— Крепостта Унума ще бъде отнета от господаря й. Веднага, след като Тигъра отиде в Инабаяма.

Тези слухове се разпространяваха в Мино като самата истина. Огънят бе пръснат от Ватанабе Тендзо, а зад него стоеше Хидейоши в крепостта Суномата.

— Не мислиш ли, че това е горе-долу подходящото време? Иди в Унума сега — предложи Хидейоши на Хикоемон. — Написал съм писмо, което бих искал да пратя на Осава.

— Добре, господарю.

— Най-същественото е да го оплетем. Уреди мястото и деня на срещата.

Хикоемон взе писмото на Хидейоши и скришом посети Унума.

Щом чу, че е пристигнал таен пратеник от Суномата, Осава се зачуди за какво ли може да е това. Свирепият Унумски тигър бе добил напоследък отмалял и нещастен вид. Чувствуваше се зле и отбягваше всички. Наскоро бе получил нареждане да отиде в Инабаяма и семейството и служителите му с тревога гледаха на това. Самият Осава обяви, че е твърде болен, за да пътува и изглежда не бе в настроение да потегля. Слуховете бяха стигнали и до Унума и Осава съзнаваше опасността, в която се намира. Негодуваше, че е станал жертва на настроени за клевети служители. Оплакваше също безредието в рода Сайто и глупостта на Тацуоки. Нямаше обаче какво да направи и вече виждаше деня, в който ще бъде принуден да си направи сепуку. И в този момент Хикоемон тайно го посети от Суномата. Осава реши да действа.

— Ще се срещна с него — каза той.

Предадоха му писмото на Хидейоши. Веднага щом го прочете, той го изгори. После устно предаде отговора си:

— До няколко дни ще ви известя за времето и мястото. Надявам се господарят Хидейоши да бъде там.

После минаха около две седмици. В Суномата пристигна известие от Унума и придружен само от десет мъже, между които Хикоемон, Хидейоши се отправи към мястото на срещата — обикновен частен дом точно по средата на пътя между Унума и Суномата. Докато служителите от двете страни останаха на брега да наблюдават оттам околността, Хидейоши и Осава сами излязоха с малка лодка по река Кисо. Докато седяха коляно до коляно, останалите се чудеха какъв ли таен разговор може да водят. Малката лодка бе като поето от течението на голямата река листо и доста време остана отдалечена от хорските очи и уши, докато плуваше сред чудесен изглед от вятър и светлина. Разговорът завърши без произшествия.

След като се върнаха в крепостта, Хидейоши каза на Хикоемон, че Осава ще дойде сигурно до една седмица. И така, подир няколко дни той при пълна тайна отиде в Суномата. Хидейоши го прие с много любезности и преди който и да е в крепостта да е узнал за присъствието му, още на същия ден го заведе на връх Комаки, където сам бе предварително приет насаме от Нобунага.

— Дошъл съм с Осава Джиродзаемон, Унумския тигър — каза той на господаря си. — След като изслуша моите доводи, той промени мнението си и е решен да изостави Сайто и да се присъедини към Ода. Ако благоволите да разговаряте направо с него, ще сте в състояние, без да помръднете и пръст, да прибавите към силите си един изключително храбър пълководец и самата крепост Унума.

С израз на изненада на лицето Нобунага сякаш обмисляше подробностите на казаното от Хидейоши. Той бе леко раздразнен и се зачуди защо ли господарят му не изглежда доволен. Не ставаше дума да го хвалят за усилията, а за това, че да извади свирепия Унумски тигър като зъб от устата на врага и да го доведе на среща с Нобунага би трябвало да бъде голям подарък.

Бе предполагал, че Нобунага ще се зарадва. Като се замисли после за това обаче, планът не бе подготвен със съгласието на Нобунага. Може това да бе и причината. По израза на Нобунага сякаш личеше, че е точно така. А както гласи старата поговорка, пиронът, който прекалено стърчи, го заковават. Хидейоши добре разбираше това и постоянно се укоряваше, че собствената му глава стърчи нагоре досущ като главичката на пирона. Не можеше обаче да тръгне с главата надолу и да не прави нищо, след като знае, че нещо ще бъде добро за страната му.

Накрая Нобунага даде нещо като неохотно съгласие. Хидейоши въведе Осава вътре.

— Пораснал сте, господарю — рече този приятелски. — Може бе си мислите, че сега се виждаме за първи път, но днес е всъщност вторият случай, при който имам удоволствието да се срещна с вас. Първият бе преди петнайсет години, в храма Шотоку в Тонда, когато се срещнахте с предишния мой господар Сайто Досан.

— Така ли? — отвърна само Нобунага. Изглежда, като че преценяваше характера на своя гост.

Осава нямаше намерение да го ласкае. Нито пък се присмиваше с нещо на мъжа пред себе си.

— Макар да сте мой враг, аз съм впечатлен от това, което направихте в последните години. Когато ви зърнах за пръв път в храма Шотоку, ми се сторихте немирен младеж. Но по това, което видях днес, разбрах, че управлението на вашите владения не е такова, каквото си мислят хората.

Осава говореше като равен с равен, откровено и искрено. Хидейоши си помисли, че не е само храбрец, но и твърде добър по природа.

— Нека се срещнем някой ден отново и поговорим на спокойствие. Днес имам доста неща за вършене — каза Нобунага, стана и без да се церемони, прекъсна разговора.

По-късно повика Хидейоши на среща насаме. Каквото и да бяха говорили двамата, след това Хидейоши имаше страшно объркан вид. Но, без да каже на Осава нищо, той игра ролята на сърдечен домакин и правеше компания на пълководеца в крепостта на връх Комаки.

— След като се върнем в Суномата, ще ви осведомя подробно какво е казал Негово Височество.

Веднага щом се върнаха в крепостта на Хидейоши и останаха насаме, той започна:

— Поставих ви в невъзможно положение, генерал Осава и мисля, че мога да изкупя това само със смъртта си. Без да съм се съветвал с господаря Нобунага, вярвах, че Негово Височество ще мисли точно като мен и с радост ще ви приветства като съюзник.

Хидейоши въздъхна. После спря да говори и тъжно сведе поглед.

Осава сам бе разбрал, че отношението на Нобунага не е особено благоприятно.

— Имате ужасно разстроен вид, но в действителност за това няма причина. Не е да не мога да живея без издръжка от господаря Нобунага.

— Работата е в това, че ако се свършваше с това, щях да съм безкрайно доволен — Хидейоши едва бе в състояние да говори, но сякаш изведнъж намерил решимост, се поизправи. — Най-добре да ви кажа всичко. Когато се канех да си тръгвам, генерале, господарят Нобунага ме повика тайно и ме смъмри, задето не съм разбирал военното изкуство на двойната игра. Защо, попита той, Осава Джиродзаемон, мъж с характер и такова добро име в Мино, да се подлъже по моя изкусен език и да стане негов съюзник? Изобщо не предвиждах това.

— Да, мога да си представя.

— Каза ми също, че тъкмо този Осава от крепостта Унума от много години защитавал като тигър областта Мино и като военачалник по границата ни бил причинил толкова много щети. Предположи, че може би аз съм този, който е заблуден от вашите хитри приказки и подлъган от дързостта ви. Както виждате, пълен е със съмнения.

— Наистина.

— Смяташе също, че ако останете още малко в крепостта Комаки, ще ви дадем възможност да разгледате отбранителните съоръжения на областта и аз получих заповед незабавно да ви отведа обратно в Суномата. Да ви отведа и…

Хидейоши не можа да довърши думите си, сякаш бяха заседнали в гърлото му. Дори Осава бе разстроен, но погледна Хидейоши право в очите, като го подканваше да довърши докрай изречението.

— Трудно е да се каже, но това бе заповед на Негово Височество и аз бих искал да я чуете. Беше ми наредено от него да ви върна в Комаки, да ви заключа в крепостта и да ви убия. Той сметна това за много добра възможност, каквато не трябва да се пропуска.

Щом Осава се озърна, осъзна, че не е придружен от нито един войник и се намира във вътрешността на вражеска крепост. И колкото и безстрашен да бе, космите по врата му настръхнаха.

Хидейоши продължи:

— Що се отнася до мен обаче, ако се подчиня на заповедта на Негово Височество, ще наруша клетвата, която вече съм ви дал и така ще потъпча самурайската чест. Не мога да направя това. Но в същото време, при условие, че се смятам нелишен от чувство за служителски дълг, значи да обърна гръб на заповедите на моя господар. Стигнал съм такова място, откъдето няма път нито напред, нито за отстъпление. Ето защо на връщане от Комаки бях отчаян и тъжен, което предполагам е събудило у вас известни подозрения. Но моля ви, оставете съмненията си настрана. Сега вече решението е готово в ума ми.

— Какво имате предвид? Какво се каните да направите?

— Като се изкормя сам, мисля, че бих могъл да се извини и на вас, и на господаря Нобунага. Друг начин няма. Да изпием една чаша за сбогом, генерале. След това ще се примиря със съдбата си. Давам ви залог, че никой няма да вдигне ръка върху вас. Можете да се измъкнете оттук под прикритието на нощта. Не се тревожете за мен, нека само вашето сърце да бъде спокойно!

Осава мълчаливо изслуша всичко, казано от Хидейоши, но очите му се напълниха със сълзи. В противоположност на свирепостта, която бе донесла прозвището му, това бяха сълзи, по-различни от тези на простите хора — явно бе, че той е човек със силно добродетелно чувство.

— Ваш длъжник съм — подсмръкна той и избърса очите си. Нима това бе пълководецът, сражавал се в безброй битки? — Но чуйте, господарю Хидейоши. Би било непростимо за вас да си направите сепуку.

— Но ако не го сторя, няма да имам думи за извинение пред вас или пред Негово Височество.

— Не, без значение какво говорите, в това да си разрежете стомаха, за да ми помогнете, няма нищо добро. Моята самурайска чест няма да позволи такова нещо.

— Аз бях този, който ви обясни как стоят нещата и ви покани тук. Аз също сбърках относно това какво мисли Негово Височество. За да се извиня и на вас, и на господаря си, подхожда единствено аз да съм този, който да изплати престъплението с цената на собствения си живот. Моля ви, не се опитвайте да ме спирате.

— Без значение що за грешка твърдите, че сте допуснали, аз също нося вина. Това не заслужава да бъде заплатено с вашето самоубийство. Наместо това нека ви предложа главата си като благодарност за вашето доверие. Отнесете я обратно на връх Комаки — и Осава почна да вади сабята си.

Потресен, Хидейоши го сграбчи за ръката.

— Какво правите?

— Пуснете ръката ми.

— Няма. Нищо не би ми причинило повече мъка от това да ви оставя да си направите сепуку.

— Разбирам ви. Затова и ви предлагам главата си. Ако бяхте замислили някоя предателска уловка, бих могъл да ви покажа едно истинско бягство, дори и за това да трябваше да издигна планина от трупове. Вашият самурайски дух обаче ме трогна.

— Но почакайте. Помислете поне за миг. Много необичайно изглежда това, че и двамата се караме кой да умре. Щом ми се доверявате до такава степен, генерал Осава, то аз съм намислил нещо, което ще позволи и на двама ни да живеем и да запазим войнската си чест. Но имате ли още кураж повторно да подпомогнете рода Ода?

— Повторно ли?

— В крайна сметка съмненията на Нобунага се основават на неговото високо мнение за вас. Значи в този момент, ако можете да сторите нещо, което наистина да засвидетелства вашата подкрепа за Ода, съмненията му ще се разсеят.

Тази нощ Осава напусна крепостта Суномата и се отправи в неизвестна посока. Какъв бе замисълът, който му разкри Хидейоши? Нямаше причина никой да знае това, по по-късно естеството му стана очевидно за всички. Някой говори с Ийо, Андо и Уджиие — Тримата от Мино, самата основа на могъществото на Сайто — и им предложи наведнъж да се закълнат във вярност на Ода. Човекът, който ги убеди така красноречиво и посредством чието посредничество бяха въведени в рода, не бе никой друг, а Осава Джиродзаемон.

Хидейоши, разбира се, не си направи сепуку. Осава се справи отлично и без дори да напуска своята крепост, Нобунага прибави към съюзниците си четирима прочути пълководци. Това неговата мъдрост ли бе или геният на Хидейоши? Между господар и служител сякаш се бе разиграла тънка игра и никой не можеше да каже със сигурност чий ум всъщност е надделял.

Нобунага бе нетърпелив. Пожертва много за постройката на крепостта в Суномата и тя отне доста време, така че, естествено, изпитваше разочарование.

„За да отмъстя името на моя покоен тъст, ще сразя този безчестен род и ще освободя хората, които се задъхват под неговата зла власт.“ Така обяви той причината за нападението, за да бъде войната приемлива за хората, но с течение на времето тези думи от само себе си почнаха да губят своята сила. Съществуваше също възможността Токугава от Микава да поставят под въпрос неговите способности и той почти усещаше как техните погледи се впиват в тила му.

Действителната сила на Ода бе под съмнение и съюзът им с Токугава — наистина застрашен. Въпреки това Нобунага чувстваше нетърпение. Наистина, бе привлякъл в своя лагер Осава и Тримата от Мино, но това само по себе си не му донесе никакви победи.

Това което искаше, бе да завладее Мино с един-единствен удар. Изглежда че след Окехадзама вярата на Нобунага в „единствения удар“ бе станала много по-силна от по-рано. Ето защо при редица случаи хора като Хидейоши изразяваха известно несъгласие.

На събранието за обсъждане завоюването на Мино през идващото лято Хидейоши през цялото време мълчаливо стоеше на най-скромното място. Когато го попитаха за неговото мнение, той отговори:

— Мисля, че времето може би още не е подходящо.

Този отговор никак не се понрави на Нобунага, който, почти все едно че се кара, попита:

— Не беше ли ти този, който каза, че ако Унумския тигър доведе Тримата на наша страна, Мино ще се сгромоляса от само себе си, без да има нужда ние да излизаме от крепостта?

— Моля да ме извините, господарю, но Мино поне десет пъти надвишава по сила и богатство Овари.

— Първо каза, че имали прекалено много надарени мъже, а сега се боиш от богатството и силата им. Щом е тъй, кога точно да се наемем да ги нападнем?

Нобунага вече не поиска мнението на Хидейоши за нищо. Съветът продължи хода си. Решено бе през лятото от връх Комаки за Мино да потегли голяма войска, която да използва Суномата като своя предна опора.

Сражението за прекосяване на реката към вражеските земи продължи повече от месец. През цялото време връщаха обратно голям брой ранени. Никога нямаше каквито и да било известия за победа. Уморената от битки войска просто се оттегляше в пълно мълчание — и войниците, както и пълководците им стискаха устни и мрачно вървяха назад.

Щом останалите в крепостта мъже ги попитаха как е протекло сражението, всички сведоха поглед и тъжно поклатиха глави. Оттогава насетне Нобунага също мълчеше. Изглежда научи, че не всяка битка се води като Окехадзама. Крепостта Комаки сега бе утихнала и я посещаваха единствено самотните есенни ветрове откъм реката.

Внезапно Хикоемон получи повикване от господаря си.

— Допускам, че между някогашните ти ронини трябва да има много, родени в други област, доста от които — в Мино — започна Хидейоши.

— Да, има.

— Мислиш ли, че някои може да са родом от Фува?

— Ще попитам.

— Хубаво. Ако успееш да намериш някой, ще го доведеш ли тук?

Не след дълго Хачисука Хикоемон доведе един от своите бивши ронини на име Сая Куваджу навън в градината, където чакаше Хидейоши. На вид беше силен мъж на около тридесет години.

— Ти ли си Сая? — попита Хидейоши.

— Да, господарю.

— И си от Фува в Мино, така ли?

— От едно село на име Таруи.

— Е, допускам, че доста добре познаваш околността.

— Живях там до двадесетата си година и я познавам малко.

— Имаш ли там някакви роднини?

— По-малката ми сестра.

— А тя с какво се занимава?

— Омъжи се в едно семейство на местни земеделци и допускам, че вече си има деца.

— Не би ли искал да се върнеш там? Поне веднъж?

— Никога не си бях мислил за това. Навярно ако сестра ми чуе, че нейният брат ронин се връща у дома, ще се почувства много неудобно от семейството на мъжа си и от останалото село.

— Но това е било преди. Сега си служител в крепостта Суномата и уважаван самурай. В това няма нищо лошо, нали?

— Фува обаче е ключова околност в западно Мино. Какво ще правя на вражеска земя?

Хидейоши кимна няколко пъти в знак на съгласие с очевидното и сякаш опитваше да вземе решение за нещо.

— Бих искал да дойдеш с мене. Ще се предрешим, така че да не привличаме внимание. Преди смрачаване бъди при градинската порта.

— Къде сте намислили да тръгнете така внезапно? — попита недоверчиво Хикоемон.

Хидейоши сниши глас и прошепна в ухото му:

— На връх Курихара.

Хикоемон го изгледа, все едно се съмняваше дали е с всичкия си. За момент бе заподозрял, че Хидейоши има нещо наум, обаче връх Курихара!… Щом чу своя господар, едва успя да сдържи изненадата си. На планината в усамотение живееше един някогашен служител на рода Сайто, смятан за голям познавач на военната тактика — Такенака Ханбей. Преди време Хидейоши внимателно разпита за характера на този мъж и за връзките му с рода Сайто.

„Е, ако можем да вкараме този кон през вратите на стана по същия начин, по който привлякохме Унумския тигър и Тримата…“ Това бе общият замисъл на Хидейоши, но да проникне в земите на врага и сам да отиде на връх Курихара, за него бе немислимо.

— Наистина ли възнамерявате да отидете там? — попита с недоверие Хикоемон.

— Разбира се.

— Наистина ли? — настоя той.

— Защо правиш от това такъв въпрос? — Хидейоши изглежда не намираше тук особена опасност или причина за загриженост. — На първо място, ти си единственият, който знае за моите намерения и ние отиваме тайно. Каня се да те помоля да се грижиш за нещата тук, докато няколко дни ме няма.

— Сам ли отивате?

— Не, ще взема Сая.

— Да отидете с него ще е все едно да тръгнете невъоръжен. Наистина ли мислите, че като отидете сам в земите на врага, ще можете да примамите Ханбей за наш съюзник?

— Ще бъде трудно — промълви Хидейоши почти сам на себе си. — Но възнамерявам да опитам. Отида ли с открито сърце, няма да има значение колко са здрави връзките, които го свързват с рода Сайто.

Хикоемон изведнъж си спомни за красноречието на Хидейоши, когато този бе спорил с него в Хачисука. И все пак се чудеше дали господарят му наистина ще съумее да накара Такенака Ханбей да слезе от връх Курихара. Дори при неговото красноречие. Не, дори Ханбей да реши да напусне планинското си убежище, възможно е нещата да тръгнат на лошо и той да избере Сайто наместо Ода.

По това време се носеше мълва, че след като се оттеглил на връх Курихара, Ханбей водел тих селски живот и далеч от света се отдавал на отшелничество. Ако един ден обаче някогашните му господари Сайто бъдат заплашени от разгром, той щял да се върне, за да поведе войските им. Наистина, когато отблъсваха предишното голямо нападение на Ода, той не дойде да застане начело на техните сили, но останал да съзерцава от върха Курихара облаците на войната и една подир друга пращал на Сайто своите мъдрости, с които ги учел на тайните военни умения. Имаше хора, които разпространяваха тази история, все едно че е истина. Ще бъде трудно — сам Хидейоши каза това. Хикоемон мислеше същото и дори нещо повече. Изпусна подобна на стенание въздишка.

— Това ще е трудна за осъществяване цел, господарю.

Видът на лицето му изразяваше неодобрение.

— Е… — разтревоженият израз на Хидейоши се разсея. — Наистина няма за какво чак толкова да се притесняваш. Нещо трудно може да се окаже неочаквано лесно, а това, което изглежда лесно, може всъщност да е извънредно трудно. Най-важното, мисля, е дали ще мога да накарам Ханбей да повярва в моята искреност. Като знам какъв човек ще имам насреща си, не се каня да използвам прости хватки и уловки.

Започна да се готви за тайното пътуване. Ако и да мислеше, че то ще е напразно, Хикоемон не бе в състояние да го спре. Уважението му към изобретателността и великодушието на Хидейоши от ден на ден нарастваше и той вярваше, че заложбите на този мъж далеч надвишават неговите собствени.

Падна здрач. Както се бяха разбрали, Сая стоеше пред градинската порта. Хидейоши никак нямаше по-малко окъсан вид от неговия.

— Е, Хикоемон, грижи се за всичко — каза той и тръгна напред, сякаш се канеше просто да обиколи пеш двора на крепостта.

От Суномата до Курихара всъщност не бе много далеч — около десет часа път пеша. В ясни дни върхът се виждаше смътно в далечината. Тази планинска верига обаче бе опора на Мино срещу враговете. Хидейоши мина по един обиколен път покрай планините и влезе във Фува.

За да бъдат разбрани природата и особеният нрав на хората, които живеят там, много важно бе първо да се огледат естествените дадености на местността. Окръг Фува бе в подножието на планините в западната част на Мино и държеше ключа на пътя към столицата.

Есенните багри на Секигахара бяха прекрасни. Безброй реки като вени премрежваха областта. Под корените на есенните дървета лежаха древна история и безбройни предания — сурови следи на едно кърваво минало. Планината Йоро бележеше границата с Кай и около връх Ибуки непрестанно се скупчваха и разсейваха облаци.

Такенака Ханбей бе родом от този край. Говореше се, че всъщност бил роден в Инабаяма, но по-голямата част детството си бе прекарал в подножието на връх Ибуки. Роден в четвъртата година на Темон, Ханбей трябваше сега да е само на двадесет и осем години — нищо повече от младеж, изучаващ военните дела. С една година по-млад Нобунага и с една по-стар от Хидейоши. Въпреки това вече бе изоставил преследването на големи цели в този безпорядъчен свят и си бе построил отшелническо жилище на връх Курихара. Радваше се на природата, беседваше с книгите на древните и пишеше стихове, без никога да се среща с посетителите, които често идваха на прага му. Дали само суетничеше? И това говореха за него, но името на Ханбей се ползваше с уважение в Мино и славата му бе достигнала чак до Овари.

„Бих искал да се срещна с него и сам да преценя що за човек е“, беше първата мисъл в ума на Хидейоши. Би било жалко просто да отмине и да не се срещне с такъв рядък и изключителен мъж, след като и двамата са били родени по едно и също време и на едно място. Нещо повече — ако Ханбей бъде привлечен на страната на противника, Хидейоши ще трябва да го убие. Той искрено се надяваше това да не стане, тъй като би било най-жалкото събитие в целия му живот. „Вижда ли се с хора или не, аз ще се срещна с него.“

Владетелят на връх Курихара

Курихара, разположен в близост до връх Нангу, не беше много висок и приличаше почти на сгушено до своя родител дете.

„Ах, красиво е!“ Щом доближиха върха, дори Хидейоши, който не беше поетична душа, изпадна в унес, поразен от възвишената хубост на потъващото зад хоризонта есенно слънце. Сега обаче умът му се изпълни с една-единствена мисъл: „Как мога да накарам Ханбей да стане мой съюзник?“, бързо последвана от нова: „Не, да излезеш срещу майстор на военното изкуство с изкуствени ходове би било най-лошия възможен подход. Мога да застана пред него само като празен лист. Просто ще говоря с него откровено и с цялото си умение.“ И така, той набра кураж. При все това, още не знаеше дори къде живее Ханбей и когато слънцето залезе, не бяха успели да намерят уединеното му жилище. Хидейоши обаче не бързаше. Щом се стъмни, естествено ще запалят някъде лампа. Вместо да обикалят безцелно и да кривват все в неправилни посоки, ще бъде по-удобно и по-бързо да спрат където са. Поне изглеждаше, че мисли така, понеже остана да почива докато слънцето залезе. Най-сетне в далечината, зад една блатиста долчинка, те забелязаха светещата точица на лампа. Поеха по тясна, криволичеща пътека, която с извивки следваше пътя си нагоре-надолу и накрая стигнаха мястото.

Бе равна земна площадка посред планинския склон, заобиколена от червени борове. Бяха очаквали да открият покрита със слама къщичка, заградена с изпочупена ограда, но сега се озоваха на подстъпите към груба кирпичена стена, издигната около голям двор. С приближаването си видяха по-навътре да горят още три-четири фенера. Вместо голяма порта, на вятъра се хлопаше само леко окачена бамбукова преграда.

„Толкова е голяма“, помисли си Хидейоши, докато влизаше мълчаливо. Зад стената имаше борова гора. Тясна пътека водеше от входа навътре между боровете и като се изключат покриващите земята борови иглички, човек не можеше да забележи и едно петънце. Продължиха и на около петдесет разкрача стигнаха къщата. В яслите на близкия навес мучеше крава. Сред вятъра се чуваше пращенето на огън и въздухът се пълнеше с дима му. С едно подухване от планината обаче въздухът изведнъж се прочисти от дим и щом вдигна поглед, Хидейоши видя едно дете да слага съчки под печката в кухненския навес.

— Ти кой си? — попита подозрително момчето.

— А ти слуга ли си? — запита Хидейоши.

— Аз ли? Да — отвърна момчето.

— Аз съм служител на рода Ода. Казвам се Киношита Хидейоши. Би ли могъл да предадеш нещо?

— На кого?

— На господаря ти.

— Той не е тук.

— Няма ли го?

— Казвам ви, наистина го няма. Вървете си.

Като обърна гръб на посетителя, детето седна пред печката и отново се зае да подклажда огъня. Нощната мъгла в планината смразяваше и Хидейоши приседна до него на топло.

— Дай да се постопля малко.

Детето не каза нищо, но го изгледа за миг с крайчеца на окото си.

— Студено е през нощта, а?

— Тук е планина. Разбира се, че е студено — каза момчето.

— Виж, послушнико…

— Това не е манастир! Аз съм ученик на господин Ханбей, а не някакъв послушник!

— Ха-ха-ха-ха!

— За какво се смеете?

— Извинявай.

— Вървете си! Ако господарят ми открие, че някакъв непознат се е намъкнал в кухненския навес, после ще ми се скара за това.

— Не. Няма нищо да стане. Аз после ще се извиня на господаря ти.

— Наистина ли искате да се срещнете с него?

— Точно така. Мислиш ли, че ще се върна надолу по планината без да съм се срещнал с него, след като съм изминал целия този път?

— Невъзпитани са хората от Овари, а? Вие нали сте от Овари?

— И какво лошо има в това?

— Моят господар мрази оварци. И аз ги мразя. Нали Овари е вражеска област?

— Мисля, че е така.

— И вие сте дошъл в Мино да търсите нещо, нали? Ако просто сте на път, по-добре направо отминете това място. Или ще си загубите главата.

— Нямам желание да отивам по-надалеч оттук. Намерението ми бе да стигна до тази къща.

— И за какво дойдохте тук?

— Дойдох да помоля да ме приемат.

— Да ви приемат ли? Искате да станете като мен ученик?

— А-ха. Мисля, че искам да стана твой побратим и съученик. Във всеки случай, трябва отсега добре да се разбираме. А сега иди говори с господаря. Аз ще остана да подклаждам печката. Не се притеснявай, оризът няма да прегори.

— Остави. Не искам.

— Не бъди своенравен. Този, дето кашля вътре, не е ли господарят ти?

— Моят господар често кашля нощем. Не е много здрав.

— Значи си ме излъгал, като каза, че го няма.

— Все едно е дали си е тук или не е. Не иска да се среща с никой случайно минаващ, без значение кой е и от коя област идва.

— Е, ще почакам, докато дойде времето.

— Да, елате пак.

— Не. Този навес е хубав и затоплен. Дай да остана тук до някое време.

— Шегувате се! Вървете си!

Момчето скочи на крака, сякаш готово да се хвърли върху натрапника, но щом впери ядосан поглед в усмихнатото лице на Хидейоши под трепкащата червена светлина от пещта, колкото и да се напъваше, не можа да остане сърдит. Докато детето се взираше напрегнато в лицето на този мъж, враждебните му отпърво чувства все повече отслабваха.

— Кокума! Кокума! — извика един глас от къщата.

Момчето се отзова на мига. Като остави Хидейоши на място, то се втурна от навеса в къщата и доста време не излезе оттам. Между това от големия котел върху печката се понесе мирис на прегоряло ядене. Като не можеше да погледне на това просто като на чужда храна, Хидейоши бързо вдигна от капака голямата лъжица и разбърка съдържанието на котела — кафява оризова каша, примесена със сухи кестени и сушени зеленчуци. Други можеше да се присмеят на тази просешка храна, но Хидейоши се бе родил в дом на беден земеделец и щом погледнеше и едно зрънце ориз, виждаше сълзите на майка си. За него това не бе дребна работа.

— Ах, това момче! Всичко ще загори. Какъв разсипник.

Взе парцал, хвана съда за дръжките и го вдигна.

— О, благодаря ви, господине.

— А, Кокума? Тъкмо почваше да загаря и свалих казана от огъня. Изглежда, вече е уврял колкото трябва.

— Вече ми знаете името, а?

— Това извика отвътре точно преди малко господин Ханбей. Говори ли за мен с господаря, докато беше там?

— Викаше ме за нещо друго. А да се застъпвам за вас… ако говоря с учителя си за нещо безполезно, той само ще се ядоса. Затова и не казах нищо.

— Е, добре. Ти старателно следваш нарежданията на своя учител, а? Наистина съм впечатлен.

— Хъ! Сега говорите само, за да си запазите достойнство го.

— Не, истина е. Нетърпелив съм, но ако бях на мястото на учителя ти, щях да те похваля по същия начин. Не те лъжа.

В същия миг от съседната кухня излезе някакъв човек с хартиен фенер в ръка. Един женски глас извика няколко пъти по име Кокума и щом Хидейоши се обърна и погледна, смътно различи шестнадесет-седемнадесетгодишно момиче, облечено в украсено с рисунка на цветове от планинска череша и мъгла кимоно, стегнато с пояс със сливов цвят. В пепелявия мрак фигурата й бе осветена от хартиения фенер, който държеше в ръката си.

— Какво има, Ою?

Кокума пристъпи към нея и изслуша това, което му каза. Щом свърши да говори с него, покритият й с цветчета ръкав се плъзна в тъмната входна зала заедно с лампата и изчезна зад стената.

— Коя беше това? — попита Хидейоши.

— Сестрата на моя учител — каза просто Кокума с тих глас, сякаш говореше за хубостта на цветята в градината на господаря си.

— Слушай, моля те за това. Просто за да се уверя, няма ли ако обичаш само веднъж да влезеш и да го помолиш да се срещне с мен? Ако каже „не“, ще си тръгна.

— Ще си тръгнеш ли наистина?

— Да.

— Сега значи със сигурност — натъртено рече Короку, но накрая влезе вътре. Върна се веднага и рязко каза:

— Казва „не“ и че мрази да приема гости… и естествено ми се скара. Тъй че моля ви, господине, вървете си. Сега се готвя да поднеса на моя учител вечерята.

— Е, тази вечер ще си тръгна. И някой път ще се отбия пак.

Хидейоши кротко се примири, стана и се накани да си ходи.

— Няма никаква полза да идвате отново! — каза Кокума.

Хидейоши мълчаливо се върна, откъдето бе тръгнал. Без да обръща внимание на тъмнината, слезе в подножието на върха и заспа.

Щом стана от сън на следващата сутрин, отново се подготви и изкачи планината. После, досущ като предишния ден, по залез-слънце посети планинското жилище на Ханбей. Миналия път бе прекарал твърде много време с момчето и затова днес опита да отиде до вратата, която му приличаше на главен вход. Човекът, който отвърна и излезе при повикването му, беше същият онзи вчерашен Кокума.

— Какво?! Пак ли сте дошъл, господине?

— Чудех се дали ще мога да помоля да се срещна с него днес. Направи ми услугата отново да питаш твоя учител.

Кокума влезе вътре и говорил наистина с Ханбей или не, се върна бързо и му даде същия недвусмислен отказ.

— Щом положението е такова, ще попитам пак, когато е в по-добро настроение — каза учтиво Хидейоши и си тръгна.

Два дни по-късно отново изкачи планината.

— Ще се срещне ли днес с мене?

Кокума направи обичайната си обиколка до вътрешността на къщата и обратно и отново направо му отказа.

— Казва, че е дразнещо, дето идвате тук толкова често.

Този ден Хидейоши отново се върна в мълчание. Така той посети къщата много пъти поред. Накрая, щом зърнеше лицето му, Кокума само се смееше.

— Много търпение имате, господине, а? Но колкото и да сте търпелив, да идвате тук е безполезно. Напоследък, щом вляза да кажа на учителя си, че сте тук, той, наместо да се ядосва, само се смее.

Малките момчета лесно почват да се държат приятелски с хората и между Кокума и Хидейоши вече бе взела да се заражда близост.

На следващия ден Хидейоши отново се качи по планината. Сая чакаше в подножието й, без да знае изобщо какво има наум неговият господар. Накрая той почна да се ядосва и каза:

— Какъв си мисли, че е Такенака Ханбей? Този път ще се кача горе и ще му поискам сметка за невъзпитанието.

Денят на десетото посещение на Хидейоши бе ден със силен вятър и дъжд и както Сая, така и собствениците на селския дом, в който бяха отседнали, направиха всичко по силите си да спрат Хидейоши, но той упорстваше, сложи си сламена наметка за дъжд и шапка и се изкачи. Пристигна по здрач, застана пред входа и като всеки път извика.

— Да. Кой е там, моля?

Тази вечер за първи път излезе младата жена Ою, за която Кокума бе казал, че е сестра на Ханбей.

— Зная, че притеснявам господин Ханбей с посещението си и съжалявам, че постъпвам така против неговото желание, но идвам тук като пратеник на моя господар и ще ми е трудно да се върна у дома, преди да съм се срещнал с него. Част от службата на самурая е да носи посланията на господаря си и затова съм решен да минавам оттук, докато господин Ханбей се съгласи да се срещне с мен, дори за това да са нужни две или три години. А ако господин Ханбей отказва да направи това, решил съм да се изкормя сам. Уви, сигурен съм, че господин Ханбей по-добре от всеки друг познава трудната участ на военното съсловие. Моля ви… ако може с една поне дума да се застъпите за мен.

Коленичил, Хидейоши отправи тази молба под плясъка на бясно струящия от пропускащия покрив дъжд. Изглежда, само това бе достатъчно да трогне впечатлителната млада дама.

— Моля, почакайте за миг — рече тя кротко и се изгуби вътре в къщата.

Когато обаче се появи отново, очевидно с известно съжаление му каза, че отговорът на Ханбей си остава същият.

— Съжалявам, че моят по-голям брат е така упорит, но ще имате ли добрината да се оттеглите? Казва, че колкото и често да идвате тук, той няма да се срещне с вас. Не обича да говори с други хора и отказва да направи това сега.

— Така ли? — Хидейоши сведе поглед с явно разочарование, но не продължи да настоява. Дъждът от стрехите удряше по раменете му.

— Няма какво повече да се направи. Е, ще почакам, докато е в добро настроение.

И като си сложи шапката, потегли мрачен под дъжда. Тръгнал както винаги по пътеката през боровата гора, той тъкмо бе излязъл вън от кирпичената стена, когато чу Кокума да се носи подире му.

— Господине! Той ще се срещне с вас! Каза, че ще се срещне! Каза да се върнете!

— Хъ? Господин Ханбей каза, че ще се срещне с мен ли?

Хидейоши бързо се върна заедно с Кокума. Чакаше ги обаче само Ою, сестрата на Ханбей.

— Моят брат бе толкова впечатлен от искреността ви, че каза, че би бил във вина пред вас, ако не се срещнете. Но не тази вечер. Днес е на легло заради дъжда, но помоли да дойдете някой друг ден, когато ви извести.

На Хидейоши внезапно му хрумна, че тази жена навярно го е съжалила и след като си е тръгнал, е отправила от негово име молба към по-големия си брат.

— Когато и да пратите вест, аз ще бъда готов.

— Къде сте отседнал?

— В подножието на планината, в дома на Моемон, една селска къща близо до голямата дзелкова в село Нангу.

— Е, щом се проясни времето.

— Ще чакам.

— Трябва да е студено, а вие се мокрите под дъжда. Изсушете си поне дрехите на огъня в кухненския навес и хапнете нещо, преди да тръгнете.

— Не, ще си го запазя за някой друг ден. Сега ще се сбогувам с вас.

Хидейоши закрачи през дъжда и слезе от планината.

На следващия ден продължи да вали. И на по-следващия връх Курихара остана обвит в бели облаци и не се яви пратеник с някаква вест. Най-сетне времето се проясни и багрите на планината изцяло се обновиха. Ранните есенни листа на смрадликите и лаковите дървета сега бяха яркочервени.

Тази сутрин Кокума пристигна пред портата на Моемон, като водеше една крава.

— Хей, господине! — викна той. — Дойдох да ви поканя горе! Моят учител ми каза да ви заведа до къщата. И тъй като днес сте гостенин, ви доведох добиче за яздене.

С тези думи той му подаде покана от Ханбей. Хидейоши я отвори и прочете:

Чудно защо, но често идвахте да посетите този изнемощял човек, който се е оттеглил далеч от града. Макар да ми е трудно да изпълня молбата Ви, моля, елате тук на чаша прост чай.

Думите изглеждаха малко надменни. Още преди да се е срещал с него, на Хидейоши му бе ясно, че Ханбей е доста необщителен човек. Той възседна гърба на кравата се обърна към Кокума:

— Е, след като си ми довел добиче, да тръгваме ли?

Кокума се обърна с лице към планината и закрачи напред. Есенното небе около върховете Курихара и Нангу бе чисто. За първи път, откакто дойде в полите й, Хидейоши можеше сега да вдигне поглед и да види планината толкова ясно.

Когато най-сетне наближиха входа в кирпичените стени, забелязаха там да стои красива жена с израз на очакване върху лицето. Беше Ою, която се бе облякла и изрисувала лицето си по-грижливо от обикновено.

— А, не е трябвало да си правите труда — каза Хидейоши, като скочи бързо от гърба на кравата.

След като мина вътре, го оставиха в една стая сам. Бълбукане на вода сякаш плакнеше слуха му. От вятъра бамбукът се търкаше в прозореца. Това наистина имаше вид на спокойно планинско убежище. В една грубо измазана с глина ниша в стената бе окачен свитък, на който някой дзен-свещеник бе изписал китайския йероглиф за думата „сън“.

„Как може да стои тук, без напълно да се отегчава?“, се запита Хидейоши и се зачуди на мисленето на човека, който живее на такова място. Помисли си още, че самият той не би могъл да остане тук повече от три дни. Дори през времето, докато стоеше тук, не знаеше какво да прави със себе си. Макар песента на птиците и шумоленето на боровете да го успокояваха, умът му се бе спуснал към Суномата и след това към връх Комаки, докато кръвта му бушуваше ведно с ветровете и облаците на тези размирни времена. На Хидейоши спокойствие от такъв род беше определено чуждо.

— Е, накарах ви да чакате.

Гласът на младия мъж дойде иззад него. Беше Ханбей. Хидейоши знаеше, че е млад, но като чу гласа му, това обстоятелство го впечатли дори още повече. Домакинът седна, като остави почетното място за госта си.

Хидейоши започна с официално приветствие и бързо заговори:

— Аз съм служител на рода Ода. Името ми е Киношита Хидейоши.

Ханбей внимателно го прекъсна:

— Не мислите ли, че може да прескочим строгите официалности? Със сигурност не това възнамерявах, като ви поканих днес тук.

Хидейоши усети, че този отговор вече го е поставил в неизгодно положение. Началният ход, който винаги бе прилагал при други, сега вече му бе приложен от неговия домакин.

— Аз съм Такенака Ханбей, стопанин на този планински дом. Чест е за мен, че сте дошли днес тук.

— Не, боя се, че доста упорито се вестявах пред вашата порта и бях твърде досаден.

Ханбей се засмя.

— За да бъда честен, наистина ме подразнихте. Но сега, когато се срещам с вас, трябва да кажа, че е все пак облекчение от време на време да имаш гости. Моля, чувствайте се като у дома си. Между впрочем, почитаеми мой посетителю, какво е това, което търсите, като се катерите до планинската ми хижа? Хората казват, че в планините нямало нищо, освен шума на птиците.

Беше седнал на по-ниско от госта си, но в очите му сякаш имаше усмивка и този появил се изведнъж от никъде човек изглежда го забавляваше. Сега Хидейоши го огледа с открит поглед. Телосложението на Ханбей наистина нямаше много здравословен вид. Кожата му бе отпусната, лицето — бледо. Обаче бе хубав мъж и особено впечатляващ беше червеният цвят на устата му.

В крайна сметка, държанието му трябва да бе следствие от добро възпитание. Беше спокоен и говореше тихо и с усмивка. Имаше обаче някакво съмнение дали повърхността на този човек наистина показва скритата под нея същност, досущ както, например, планината днес изглеждаше достатъчно тиха за едно приятно бродене из нея, но вчера от долината с рев бе духал вятър, от чиято сила дърветата пращяха.

— Е, всъщност… — Хидейоши се усмихна за миг и изопна малко рамене. — Дойдох да се срещна с вас по заповед на господаря Нобунага. Няма ли да слезете от тази планина? Светът не ще позволи на човек с вашите способности от такава ранна възраст да води живот на отдих в планината. Рано или късно ще бъдете длъжен да служите като самурай. И щом това е така, на кого ще се посветите, ако не на господаря Ода Нобунага? Затова дойдох да ви подтикна да служите на рода Ода. Изпитвате ли желание още веднъж да се изправите сред облаците на войната?

Ханбей само слушаше и се усмихваше загадъчно. Дори при ловкия език, който имаше, Хидейоши откри, че такъв род събеседник значително намалява неговия плам. Този мъж бе като върба на вятър. Не можеше да познаеш дали слуша или не. За малко той спря да говори и кротко зачака отговор от Ханбей. До самия край се държа като празен лист хартия и стоеше пред този човек без задни мисли и предвзетост.

В същото време, едно ветрило леко се повяваше в ръката на Ханбей. Бе поставил по-рано в малък мангал три къса дървени въглища и като остави сега машата, стопанинът раздуха мангала с ветрилото тъкмо колкото да разпали огън, без да вдига пепел. Водата в чайника завря. Между това той взе салфетката, която се използва при чайна церемония и избърса малките чаени купички за госта и за домакина. Изглеждаше, сякаш преценява температурата на водата по шума от кипенето й. Беше изискан и на пръв поглед небрежен в държанието си, но много внимателен.

Хидейоши усети как сънливост почва да се изкачва по тялото му, но не успяваше да се сети как да започне следващите си думи. И преди да забележи, нещата, за които говори с такива подробности, бяха отлетели заедно с вятъра в боровете. Изглежда, в ушите на Ханбей не бе останало нищо.

— Е, питам се дали имате нещо да кажете по това, за което току-що ви говорих. Сигурен съм, че да ви обещая как ще бъдете възнаграден с доходи и отличия и да се опитвам да ви примамя с пари, не е начин да ускоря вашето завръщане от уединение, затова изобщо няма да споменавам такива неща. Знам, истина е, че Овари е малка област, но в бъдеще тя ще властва над цялата страна, понеже никой друг, освен моят господар, няма способностите за това. За вас е пилеене на време да живеете в планината посред този безреден свят. Заради страната ни трябва да слезете оттук.

Докато говореше, домакинът му изведнъж се обърна към него и Хидейоши несъзнателно затаи дъх. Ханбей обаче спокойно му предложи чаена купичка.

— Пийнете си чай — каза той.

После, като взе една и за себе си, засърба чая почти сякаш облизваше купичката. Опитва го на няколко пъти, все едно че в сърцето си нямаше съвършено нищо друго.

— Почитаеми посетителю…

— Да?

— Харесвате ли орхидеи? Те са красиви напролет, но наесен също са доста хубави.

— Орхидеи! Какво ще рече това — орхидеи?

— Цветята. Когато навлезете на още около три-четири часа път пеш в планината, по стръмнините и канарите има орхидеи, покрити с росата на древни времена. Накарах моя слуга Кокума да откъсне една и да я постави във ваза. Бихте ли желал да я видите?

— Н-не — Хидейоши колебливо млъкна. — За мене няма полза да гледам орхидеи.

— Така ли?

— Един ден се надявам да го правя, но това, че дори докато съм си у дома, сънищата ми ме отнасят към бойното поле, сочи, че още съм младеж с гореща кръв. Аз не съм нищо повече от смирен слуга на рода Ода. Не разбирам какво чувстват хора, които живеят в отдих.

— Е, това не е неразумно. Ала не мислите ли, че за човек като вас е лична загуба да се пилее така стремително в търсене на слава и придобивки? В живота, прекарван в планината, има твърде дълбок смисъл. Защо не напуснете Суномата и не дойдете да си построите хижа на този връх?

„Не е ли искреността същото като глупостта? И в крайна сметка да си без предварителен умисъл не значи ли да си без мъдрост? Навярно искреността сама по себе си не е достатъчна да достигнеш сърцето на човека? Не разбирам“, помисли си Хидейоши, докато мълчаливо се спускаше от планината. Всичко беше напразно. Горящ от негодувание, той се обърна и погледна назад. Сега не оставаше нищо освен гняв. Никакво съжаление. След днешната първа среща учтиво го бяха отпратили. „Сигурно никога няма да го срещна отново, помисли си Хидейоши. Не, следващия път ще огледам главата му, след като я сложат пред походното ми столче на бойното поле.“ Обеща си сам това и прехапа устна. Колко пъти бе минавал по този път и свеждал глава, за да бъде съвършено учтив и да скрие срама си? Сега пътеката го дразнеше. Отново се обърна назад.

— Червей такъв! — изкрещя той в безсилие.

Сигурно се сети за бледото лице и изтощеното тяло на Ханбей. В гнева си ускори крачка. После, като свърна от пътя, който от едната страна откриваше изглед към някаква висока скала, изглежда изведнъж си спомни нещо, което бе потискал още откакто си тръгна от дома на Ханбей. Застана на високата скала и се облекчи в долината под нея. По средата на пътя си надолу димящата струя се превръщаше в съскаща мъгла. Хидейоши се отвлече, зает изцяло с това, което правеше, но щом свърши, възкликна:

— Стига толкова мърморене!

С тези думи ускори още повече крачка и се устреми към полите на планината.

Когато стигна до дома на Моемон, каза:

— Неочаквано това се оказа дълго пътуване, Сая. Хайде утре да станем рано и да се връщаме.

При толкова живия вид на неговия господар Сая си помисли, че срещата с Такенака Ханбей трябва да е минала добре и се зарадва за Хидейоши. Двамата прекараха вечерта с Моемон и семейството му и после си легнаха да спят. Хидейоши спа с празен ум. Сая бе толкова изненадан от хъркането на мъжа, че от време на време отваряше очи. Щом обаче се замисли, разбра, че напрежението и телесната умора от всекидневното изкачване на върха Курихара трябва да са били значителни. След това очите дори на Сая усетиха умора.

„Да се опитваш да възтържествуваш, дори и в нещо малко, трябва да е голяма работа“, помисли си той, без обаче да има представа, че усилията на господаря му са завършили с провал. Преди да съмне, Хидейоши вече бе привършил с приготовленията си за път. Стъпиха в росата навън и излязоха от селото. Без съмнение много от тамошните семейства още спяха дълбоко.

— Сая, чакай.

Хидейоши изведнъж спря и се изправи с обърнато на изток към изгряващото слънце лице. Връх Курихара още се чернееше над морето от утринна мъгла. Зад планината сияйните облаци се променяха с цветовете на възкачващото се в блясък слънце.

— Не, сбъркал съм — промълви Хидейоши. — Дойдох да уловя човек, който се улавя трудно. Това, че е труден за улавяне, се разбира от само себе си. Може би моята собствена искреност още не достига. Как мога да постигна големи неща с такова тесногръдие?

Той се извърна на обратната страна.

— Отивам още веднъж на връх Курихара, Сая. Ти се връщай преди мен.

С тези думи се обърна рязко и тръгна назад по пътя, който пронизваше утринната мъгла по склона на планината и постепенно се издигаше нагоре. И днес отново изкачи планината и не след дълго вече бе изминал половината път. Щом стигна края на едно широко, тревисто блато, близко до къщата на Ханбей, чу някой да го вика от далечината.

Беше Ою, а заедно с нея — Кокума. На лакътя й бе закачена кошничка за билки. Яздеше кравата, а Кокума държеше поводите.

— Е, изненадвате ме. Та вие сте направо удивителен господине! Дори моят учител каза, че това ви стига и днес сигурно няма да се върнете.

Ою слезе от гърба на кравата и го поздрави както винаги. Кокума обаче го заумолява:

— Моля ви, поне днес не отивайте, господине. Каза, че през нощта бил трескав, понеже дълго време говорил с вас. Дори сега сутринта беше в ужасно настроение и ми се скара.

— Не бъди неучтив — смъмри го Ою и се извини на Хидейоши, като по заобиколен начин го помоли да не отива. — Не че брат ми се е разболял от това, дето е говорил с вас, но изглежда, че е малко настинал. Днес той е на легло, тъй че ще му кажа, че сте искали да дойдете при него. Но, моля ви, не днес.

— Допускам, че ще предизвикам раздразнението му. Ще се откажа от това и ще се върна, но…

Извади от кимоното си четка и мастилница и върху парче хартия написа стихотворение:

В живот без дела няма отдих.

Да оставим това на птиците и зверовете.

Дори в тълпата има уединение,

и на градските улици — мир.

Планинските облаци са откъснати от света,

сами се явяват и изчезват.

Как може място за покой на костите ни

да бъдат само зелените планини?

Много добре знаеше, че стихотворението е лошо, но то изразяваше какво чувства. Добави още нещо:

Накъде отиват облаците,

щом напуснат върховете?

На запад ли? На изток?

— Сигурен съм, че ще ми се присмее и ще ме нарече нагъл и безсрамен, но това е последното, с което ще го обезпокоя. Ще почакам тук за отговор. И видя ли, че ще е невъзможно да изпълня заповедите на господаря си, тук край това блато ще си направя сепуку. Затова, моля ви, идете да говорите още веднъж с него.

Днес бе дори по-искрен, отколкото вчера. И в това, как изрече думата „сепуку“, нямаше преструвка. Тя му се изплъзна почти несъзнателно, от разпаленост.

Наместо да го презре, Ою изпита дълбоко съчувствие и се върна с писмото при постелята на брат си. Ханбей го прочете веднъж и не каза съвършено нищо. Почти половин ден държа очите си затворени. Вечерта дойде и денят премина в лунна нощ.

— Кокума, доведи кравата — каза изведнъж Ханбей.

Тъй като явно се канеше да излиза навън, Ою се разтревожи и облече брат си в топло подплатени памучни дрехи и тежко кимоно. След това той потегли, възседнал кравата. С Кокума за водач слезе надолу по планинския склон до блатото. На едно тревисто хълмче в далечината различи очертанията на човек, нито ял, нито пил от сутринта, седнал като дзен-монах с кръстосани нозе под луната. Ако някой ловец го бе забелязал отдалеч, бе си помислил, че от Хидейоши става отличен прицел. Ханбей слезе от кравата и тръгна право към него. После коленичи пред Хидейоши и се поклони.

— Уважаеми посетителю, днес бях неучтив. Не съм сигурен какво обещание желаете в сърцето си от един човек, който не е нищо повече от изнемощял мъж, живеещ в планините, но вашето държание бе повече от това, което заслужавам. Казват, че самураят е готов да умре за някого, който истински го познава. Не искам да умрете напразно и ще запечатам това, което стана, в сърцето си. И все пак имаше време, когато служех на рода Сайто. Не казвам, че сега ще служа на Нобунага. Ще служа на вас и ще посветя това болнаво тяло на вашите цели. Дойдох тук, просто за да кажа това. Моля, простете нелюбезността ми през последните няколко дни.

Дълго време нямаше сражения. И Овари, и Мино подсилваха укрепленията си и оставиха зимата на снега и ледените ветрове. При това неофициално примирие броят на пътниците и на конските кервани между двете области нарасна. Нова година отмина и най-сетне пъпките на сливовите дървета се обагриха в цвят. Гражданите на Инабаяма си мислеха, че светът ще продължи безгрижното си съществуване за още сто години.

Пролетното слънце озаряваше белите стени на крепостта Инабаяма и ги покриваше сякаш с безделие и скука. В такива дни, щом погледнеха нагоре към крепостта, хората от града се чудеха защо ли са построили укрепление на високия планински връх. Бяха чувствителни към настроенията в крепостта. Щом средището на техния живот попаднеше под напрежение, веднага усещаха това; щом се изпълнеше с отпуснатост, и те също ставаха апатични. Колкото и официални съобщения да бяха окачвани сутрин и вечер по стените, никой не ги вземаше на сериозно.

Бе пладне. В езерото бели жерави и водни птици тракаха с клюновете си. Прасковените цветове капеха често и нагъсто. Макар овощната градина да бе обградена от стените на крепостта, на върха на високата планина Инабаяма имаше малко безветрени дни. Тацуоки лежеше в пиянски унес в един чаен павилион в градината с прасковите.

Сайто Куроемон и Нагай Хаято, двама от висшите служители на рода, търсеха господаря на Инабаяма. Наложниците на Тацуоки наистина не можеха да съперничат на „трите хиляди прелестни девици“ от китайското предание, но тук определено не липсваше хубост. Ако към тях се прибавеха и придворните дами, сигурно щяха да надминат по брой прасковите в градината. Седнали на групички, те изоставени и скучаещи чакаха събуждането на един-единствен спящ.

— Къде е Негово Височество? — попита Куроемон.

— Негово Височество изглежда е уморен. Заспа в павилиона за чай — отговори прислужникът.

— Искаш да кажеш, че е пиян? — поправи го Куроемон и двамата с Хаято надзърнаха в павилиона.

Завариха Тацуоки излегнат посред тълпа жени с барабан наместо възглавница.

— Е, да дойдем пак по-късно — предложи Куроемон. Двамата се наканиха да си тръгват.

— Кой е?! Чувам мъжки гласове! — Тацуоки вдигна зачервеното си лице. Ушите му също бяха яркочервени. — Ти ли си, Куроемон? И Хаято ли? За какво сте дошли тук? Ние се любуваме на цветята. А вие имате нужда от саке!

Двамата изглежда бяха дошли на частен разговор, но щом ги заговори по този начин, се въздържаха да го осведомят за новините от противниковата област.

— Може би довечера.

Довечера обаче имаше ново пиянско веселие.

— Може би утре.

Отново почакаха, но по обед имаше само някакъв необичаен концерт. В седмицата нямаше и един ден, когато Тацуоки да се погрижи за държавните работи. Оставяше това на своите върховни служители. За щастие много от тях бяха стари и опитни, от три поколения служили на рода Сайто и посред безпорядъка поддържаха мощта на рода. Като оставяха на Тацуоки собствените му занимания, старшите служители никога не си позволяваха разкоша през някой хубав пролетен ден да спят.

Според събраните от съгледвачите на Хаято сведения, — родът Ода извлякъл поука от горчивия си опит в пораженията предишното лято и разбрал безполезността на нови начинания.

— С нападенията си над Мино не постигнаха нищо, освен загуби на отряди и средства, значи сигурно напълно са се отказали — заключи Хаято.

Той постепенно стигна до убеждението, че Нобунага е изоставил своите завоевателски планове, тъй като е останал без пари.

Тази пролет Нобунага бе поканил в крепостта един майстор на чая и един поет и прекарваше дните в упражняване на чайната церемония и уреждане на поетически сбирки. Поне на пръв поглед се възползваше от този спокоен промеждутък, за да се порадва на живота, сякаш няма никакви други грижи на този свят.

Тъкмо след Празника на мъртвите по средата на лятото от връх Комаки до всички области на Овари запрепускаха вестоносци със спешни разпореждания. В града под крепостта всичко бушуваше. Надзорът над пресичащите границата пътници ставаше все по-строг. Служители сновяха и се събираха на чести среднощни съвещания в крепостта. Изземваха се коне за войската. Самураите караха оръжейниците да бързат с доспехите и оръжието, които им бяха пратили за поправка.

— Какво става с Нобунага? — попита Хаято съгледвачите си.

Макар и с по-малко увереност, те отговориха:

— В крепостта не се е променило нищо. Лампите светят до ранните часове, а над водата на рова отеква свирня на флейти и тъпани.

Лятото премина в ранна есен и се разнесе вестта: „Нобунага потегля на запад с войска от десет хиляди души! На стан са при крепостта Суномата. Точно сега пресичат река Кисо!“

Щом най-сетне се видя принуден да забележи какво става, Тацуоки, който обикновено гледаше на външния свят с пълно безразличие, бе обхванат от истерия. Също и съветниците му, тъй като не бяха все още подготвили подходящи ответни ходове, бяха като поразени.

— Може да е лъжа — си повтори сам Тацуоки. — Родът Ода не може да събере войска от десет хиляди души. Досега за нито една битка не са успявали да излязат с толкова големи сили.

Но когато съгледвачите му казаха, че този път Ода наистина са събрали десетхилядна войска, Тацуоки се ужаси чак до мозъка на костите си. Сега той потърси съвет от своите върховни служители.

— Е, това нападение е безумна дързост. Какво да направим, за да ги отблъснем?

Най-накрая, досущ както в трудни времена хората призовават боговете, той прати спешни повиквания до Тримата от Мино, които обикновено смяташе за неприятни старци, достойни да бъдат държани на почетно разстояние.

— Естествено, че пратихме вестоносци, но нито един от тях още не се е върнал — отговаряха служителите му.

— Е, заповядайте им да дойдат! — кресна Тацуоки.

Той сам взе четка и написа писма на Тримата. Дори и сега обаче нито един от тях не се накани да дойде в крепостта Инабаяма.

— Ами Унумския тигър?

— Той ли? От известно време се преструва на болен и се е затворил в крепостта си. Не можем да разчитаме на него.

Изведнъж Тацуоки си върна самообладанието, сякаш се присмиваше на глупостта на своите служители или внезапно бе намислил нещо гениално.

— Пратихте ли вестоносец на връх Курихара? Повикайте Ханбей! Какво има? Защо не правите това, което ви нареждам? Недейте отлага във време като това! Пратете човек още сега. Сега!

— Преди няколко дни пратихме вестоносец, без да чакаме ваша заповед, осведомихме господаря Ханбей за спешността на положението и го подканихме да слезе от планината, но…

— Не иска да дойде ли? — Тацуоки почваше да става нетърпелив. — И защо това? Защо мислите, не се спуска стремително надолу начело на войската си? Той би трябвало да е мой верен служител.

Под думите „верен служител“ Тацуоки изглежда разбираше някой, който общо взето говори без заобиколки и дразни със своя неприятен вид, но който при бедствено положение, колкото и надалеч да е, пръв би се хвърлил напред.

— Да пратим още веднъж вестоносец — настоя той.

Върховните служители сметнаха това за безполезно, но пратиха на връх Курихара четвърти човек. Този се върна посърнал.

— Накрая успях да го видя, но след като прочете заповедта ви, той не отговори нищо. Само заплака, въздъхна и каза нещо за нещастните властници на този свят — доложи пратеникът.

Тацуоки прие тази вест, сякаш някой си бе направил шега с него. Почервеня от гняв и скастри хората си:

— Никога не трябва да зависиш от болни!

Дните преминаваха, изпълнени с такова сноване. Войската на Ода вече бе почнала да прекосява река Кисо и въвличаше отрядите на рода Сайто в яростни сражения. Ежечасно в Инабаяма пристигаха известия за пораженията на техните части.

Тацуоки не можеше да спи, очите му станаха като стъклени. Крепостта бързо се изпълни с объркване и отпадналост. Накара да оградят прасковената градина със завеса и седеше там на походното си столче, заобиколен с лъскави доспехи и от служители.

— Ако силите ни не достигат, продължавайте да изисквате още от всеки от окръзите. Има ли достатъчно отряди в града под крепостта? Нали няма да трябва да заемаме отряди от рода Асаи? Как мислите?

Гласът му бе писклив и пълен със страх, треперещ от собствения му ужас и чезнещо самообладание. Служителите трябваше да се погрижат душевното състояние на Тацуоки да не повлияе на неговите войници.

По залез-слънце от крепостта вече съзираха огньове. Настъплението на отрядите на Ода продължаваше ден и нощ — от Ацуми и долината на Кано на юг то се разпростря по притоците на Нагара към Гото и Кагамиджима на запад. С напредването на Ода подпалените от тях пожари се превърнаха в огнен прилив, който овъгляше небето. На седмия ден на месеца те почти обкръжиха Инабаяма — главната крепост на врага.

Нобунага за пръв път оглавяваше такава голяма войска. Само от това обстоятелство можеше да бъде разбрана неговата решимост да успее. За Овари това значеше мобилизация на цялата област. Бъдеха ли разбити, и Овари, и Ода щяха да престанат да съществуват.

Веднага щом войската стигна Инабаяма, настъплението й спря и за няколко дни двете страни бяха въвлечени в ожесточени боеве. Естествената твърдина и калените стари бойци на Сайто показаха своето. Особено вредоносно за Ода обаче бе превъзходството на противника във въоръжението. Богатството на Мино бе дало на рода Сайто възможност да купи значително количество огнестрелно оръжие.

Те имаха поделение, въоръжено с пушки, от каквото силите на Ода бяха лишени и щом нападателите наближеха града под крепостта, то ги обстрелваше откъм планината. Акечи Мицухиде, мъжът, който създаде поделението, отдавна бе напуснал Мино и станал ронин. При все това младият учен се бе посветил на изучаването на огнестрелното оръжие и поделението имаше здрави основи.

Във всеки случай, след няколко дни на изгаряща жега и близък бой, отрядите на Ода почнаха най-сетне да отпадат. Ако по това време родът Сайто бе поискал подкрепления от Оми или Исе, десет хиляди мъже нямаше никога повече да видят Овари.

Най-заплашителни от всичко бяха очертанията на върховете Курихара, Нангу и Бодай, които се издигаха в далечината.

— Наистина не трябва да се тревожите за нищо оттам — успокояваше Хидейоши Нобунага.

Но господарят бе неспокоен.

— Обсадата не е верният подход, но нетърпението само ще навреди на собствените ми отряди. Каквото и да правим, не виждам как може да превземем крепостта.

Отново и отново свикваха военни съвети, но изглежда никой нямаше добро хрумване. Най-сетне бе одобрен плана на Хидейоши и една нощ скоро след това предната стража го изгуби от поглед.

Потегли, само с девет доверени мъже, от кръстопътя между Унума и Хида, на четири-пет часа път от края на планинската верига, където бе разположена Инабаяма. Потънала в пот, групата се изкатери по връх Дзуирюджи, достатъчно отдалечен от Инабаяма, за да няма там никаква стража. Между придружаващите Хидейоши мъже бяха Хикоемон и по-младият му брат Матаджуро. За водач им служеше един наскоро преминал при Хидейоши човек, който изпитваше към него дълбока преданост — Осава Джиродзаемон, Унумския тигър.

— Вървете от основата на тази голяма канара към долината. Прекосете онова там малко поточе и тръгнете към блатото.

Тъкмо когато си мислеха, че са стигнали края на долината и на пътеката, видяха оплетени по една чука диви лози. Заобиколиха някакъв връх и намериха скрита пътечка до долината, която минаваше през нискорастящ шарен бамбук.

— По тази пътека е около два часа път до тила на крепостта. Щом идете дотам, като следвате тази карта на планината, трябва да попаднете на воден шлюз, който води към вътрешността на укреплението. Сега с ваше позволение аз ще се сбогувам.

Осава остави групата и сам се обърна назад. Той бе човек със силно чувство за дълг. Макар предан на Хидейоши и съвсем искрен, веднъж вече се бе клел във вярност на рода Сайто. Трябва да му е причинявало болка да води тези хора нагоре по тайната пътечка, която стига зад крепостта на неговите предишни господари. Хидейоши се бе досетил за това и нарочно му бе казал да си тръгне обратно, преди да са стигнали целта си.

Два часа не са много път, но тук всъщност беше непроходимо. Докато се катереха, Хидейоши непрестанно поглеждаше в картата и търсеше скрити места за минаване. Колкото и обаче да я сравняваше, тя не съвпадаше със същинските очертания на планината.

Не можеше да открие планинския поток, който би трябвало да служи като белег. Бяха се загубили. Между това слънцето почна да залязва и стана много по-хладно. Хидейоши не се бе замислял много за възможността да изгубят пътя. В ума му бяха само отрядите, които обсаждаха крепостта Инабаяма. Ако по изгрев-слънце на следващата сутрин нещо се обърка, щеше да направи много лоша услуга на другарите си.

— Чакайте! — обади се един от мъжете така внезапно, че всички замръзнаха по местата си. — Виждам светлина.

Нямаше за какво посред тези планини да има светлина, особено пък до тайна пътека, водеща към крепостта. Навярно доста са наближили укрепленията и това трябва да е вражеска наблюдателница.

Мъжете бързо се изпокриха. В сравнение с ронините, които дали се катерят по планината или просто вървят, бяха изключително подвижни, Хидейоши се чувствуваше в по-неизгодно положение.

— Хванете се за това — се обади Хикоемон, като протегна дръжката на копието си.

Хидейоши се хвана здраво и той се изкатери по стръмнината, като го издърпа подире си. Излязоха на открито възвишение. Докато нощта ставаше все по тъмна, светлината, която бяха видели преди, ярко блещукаше от един процеп в планината на запад от тях.

Ако се предположи, че светлината е от наблюдателница, пътеката със сигурност щеше да върви в една посока.

— Нямаме избор — казаха те, решени да минат отвъд.

— Чакайте — успокои ги бързо Хидейоши. — В наблюдателницата има сигурно само малко хора, недостатъчно, за да се тревожим. Не трябва обаче да ги оставяме да дадат знак на Инабаяма. Ако има сигнален огън, трябва да е близо до постройката, значи нека го намерим и първо да оставим двама души там. После, за да спрем кой да е от стражите да избяга до крепостта, половината от вас трябва да отидат зад къщата.

Те кимнаха за съгласие и като горски животни запълзяха напред, прекосиха една падина и влязоха в същинската долчинка. Конопът в полята ухаеше неочаквано силно. Имаше също ниви с просо, праз и сладки картофи.

Хидейоши наклони глава на една страна. Колибата, заобиколена от ниви и с груба постройка, нямаше вид на наблюдателница.

— Не бързайте. Ще поогледам.

Хидейоши запълзя пред конопа, като се опитваше да спре шумоленето му. Според каквото можеше да различи във вътрешността на хижата, това не бе нищо повече от селски дом и при това ужасно западнал. На мъждивата светлина на лампата забеляза двама души. Единият приличаше на старица, заспала просната върху рогозка. Другият, който разтриваше гърба на старата жена, имаше вид на неин син.

За миг Хидейоши забрави къде се намира и с умиление впери поглед в това зрелище. Косата на старицата вече бе побеляла. Синът й бе доста мускулест, макар да не изглеждаше на повече от шестнадесет-седемнадесет години. Хидейоши не бе в състояние да мисли за тази майка и детето й като за непознати. Внезапно се почувства, сякаш вижда своята собствена майка в Накамура и себе си като момче.

Изведнъж младежът вдигна поглед и рече:

— Почакай само за малко, мамо. Има нещо не на ред.

— Какво е, Мосуке?

Старицата се поизправи малко.

— Щурците спряха изведнъж да свирят.

— Навярно пак някакво животно се опитва да се намъкне в килера.

— Не — той силно поклати глава. — Ако беше животно, нямаше да дойде наблизо, докато лампата още гори.

Готов да излезе навън, младежът се плъзна към терасата и взе една сабя.

— Кой е там вън, дето се помъква наоколо? — провикна се той.

Изведнъж Хидейоши се изправи в лехата с коноп. Младият мъж изненадан се втренчи в него. Накрая промърмори:

— Какво става? Само мислех, че навън има някой. Да не сте самурай от Кашихара?

Хидейоши не отговори, а се извърна и с махване на ръката даде знак на хората, които се криеха зад него.

— Обградете хижата! Ако някой избяга навън, посечете го!

Войните наскачаха от конопената леха и за миг обкръжиха дома.

— Да обграждате моята къща с цялата тази показност! — се обърна Мосуке почти предизвикателно към Хидейоши, който сега се бе приближил до постройката. — Майка ми и аз сме единствените двама души тук. Няма нищо, което да си струва да бъде пазено от толкова много хора. А какво всъщност търсите тук, самураю?

Държанието му, докато стоеше на терасата, бе всичко друго, но не и объркано. Напротив, беше дори прекалено спокойно. Очевидно гледаше на тях с презрение.

Хидейоши седна на ръба на терасата и каза:

— Не, младежо, ние просто сме предпазливи. Не искахме да ви уплашим.

— Аз въобще не съм уплашен, но майка ми се стресна. Ако ще се извинявате, трябва да се извините на нея.

Говореше без страх. Момчето нямаше вид на обикновен селянин. Хидейоши огледа вътрешността на хижата.

— Е, хайде сега, Мосуке. Защо си така груб с един самурай? — се обади старицата. После се обърна и заговори на Хидейоши:

— Е, аз не зная кои сте, но моят син никога не влиза в светско общество и е просто едно своенравно селско момче, което не знае как да се държи. Моля, господине, простете му.

— Вие ли сте майката на този млад човек?

— Да, господине.

— Казахте, че е просто селско момче, което не знае как да се държи, но като се съди по вашия говор и по неговото изражение, на мен ми е трудно да повярвам, че сте само прости селяни.

— Изкарваме си хляба зиме с лов, а лете — с направа и продажба на дървени въглища за селото.

— Това може да е сега така, но не и по-рано. Най-малкото, вие със сигурност идвате от родовито семейство. Аз не съм служител на рода Сайто, но поради известни обстоятелства се загубих в тези планини. Не възнамеряваме да ви вредим. Ако не възразявате, ще ми кажете ли, моля, кои сте?

Мосуке, който бе седнал до майка си, внезапно попита:

— Господин самураю, и вие говорите с оварско произношение. Да не сте от Овари?

— Да, родил съм се в Накамура.

— Накамура ли? Недалеч от нас. Аз съм роден в Гокисо.

— Значи сме от една област.

— Ако сте служител от Овари, ще ви кажа всичко. Името на баща ми бе Хорио Тономо. Служеше на господаря Ода Нобукийо в крепостта Когучи.

— Колко странно — щом вашият баща е бил служител на господаря Нобукийо, то тогава вие също би трябвало да бъдете служител на господаря Нобунага.

„Добър човек срещнах тук“, помисли си доволно Хидейоши.

След като го направиха управител на Суномата, той бе почнал да търси способни мъже, които да му служат. Неговият подход към хората не беше първо да ги главява и после да прави преценката си. Ако се доверява на някого, веднага го взимаше при себе си и после постепенно намираше мястото, където ще е от най-голяма полза. По същия начин постъпи, когато си взе съпруга. Имаше необикновена дарба да различава същинските способности от привидните.

— Да, разбирам. Но мисля, че като майка на Мосуке вие не искате той да живее живота на въглищар и ловец. Защо не поверите сина си на мен? Знам, че това значи да отнема всичко, което имате. Моят ранг не е висок, но аз съм служител на господаря Ода Нобунага, по име Киношита Хидейоши. Доходът ми е нисък и смятам себе си за човек, който излиза пред света, въоръжен само с едно копие. Ще ми служите ли? — попита Хидейоши, като гледаше майката и детето й.

— Какво? Аз ли? — ококори очи Мосуке.

Толкова щастлива, че се чудеше дали това не е сън, старата жена се просълзи.

— Щом е достоен да стане служител на рода Ода, то моят съпруг, който умря в безчестие в една битка, би бил толкова щастлив. Мосуке! Приеми това, което ти предлагат и очисти името на баща си от срама.

Мосуке, разбира се, не възрази нищо и незабавно се закле във вярност като служител.

После Хидейоши даде на момъка първата заповед:

— Проправяме си път в тила на крепостта Инабаяма. Имаме карта на планината, но не можем да намерим правилната пътека. Задачата е доста трудна за твоя първа проява като служител, но трябва да ни отведеш дотам. Разчитам на теб.

Мосуке огледа за кратко време картата, сгъна я и я върна на Хидейоши.

— Разбирам. Някой има ли нужда от храна? Взели ли сте си достатъчно за по две яденета на човек?

Загубили се, сега те тъкмо бяха на път да изчерпят припасите, които бяха взели със себе си.

— До крепостта има само два и половина часа път, но все пак по-добре да си вземем достатъчно за вечеря и закуска.

Мосуке бързо свари ориз и го смеси с просо, фасулена каша и солени сливи, така че да стигне за десетима. После нарами една макара конопено въже и прикачи на пояса си кремък, прахан и бащината сабя.

— Тръгвам, мамо — каза Мосуке. — Да влезеш в битка е славно начало на службата пред моя господар, но дори като се осланяме на съдбата ми като самурай, сега може да е нашата последна раздяла. Ако това се случи, моля те, примири се със загубата на сина си.

Време бе да тръгват, но естествено майката и детето й се разделяха с неохота. Хидейоши едва понасяше тази гледка. Отиде надалеч от къщата и впери поглед в катраненочерните планини.

Тъкмо когато Мосуке тръгваше, майка му го повика да се върне. Подаде му една кратунка.

— Напълни я с вода и я вземи със себе си — каза му тя. — Непременно ще ожаднееш по пътя.

Хидейоши и останалите се зарадваха. Досега неведнъж бяха страдали от липса на вода. Само на малко места между скалистите чуки бълбукаха поточета. А и колкото повече наближават върха, толкова по-малко вода щеше да има.

Щом стигнаха до канара, Мосуке метна въжето, върза го долу за корена на един бор, покатери се пръв и после изтегли след себе си останалите.

— Оттук нататък пътеката става още по-трудна за следване — каза той. — Има доста места, като наблюдателницата при пещерата Акагава, където може да ни улови стражата.

Като чу това, Хидейоши разбра до каква степен е бил предпазлив Мосуке, когато, след като му показаха картата на планината, я погледна за миг и не даде бърз отговор. У него все още имаше нещо детинско, но той обмисляше вещата изцяло и Хидейоши почувствува още по-голяма привързаност към момчето.

Накрая водата от кратунката се превърна в пот по десетимата мъже. Мосуке избърса гъстата влага от лицето си и каза:

— Ако сме така уморени, надали ще можем да се бием. Защо да не преспим тук?

— Добре ще е да поспим — съгласи се Хидейоши, — но после колко още път остава до тила на крепостта.

— Ей там долу е — отвърна Мосуке и посочи право към долината.

Всички се развълнуваха, но с махване на ръка Мосуке ги накара да млъкнат.

— Не бива повече да говорим високо. Вятърът може да отнесе гласовете ни в посока към крепостта.

Хидейоши се втренчи надолу в долината. Тъмните дървета, които я обграждаха, приличаха на бездънно езеро. Щом обаче се вгледа дълго и напрегнато, едва успя да различи очертанията на издигната от огромни камъни стена, висока дървена ограда и нещо като постройка между дърветата.

— Тук сме точно над врага. Добре, да поспим, докато съмне.

Мъжете заспаха на земята, а Мосуке уви празната сега кратунка с парче плат и я сложи под главата на господаря си. Докато другите поспаха около два часа, той будуваше и стоеше на пост малко по-встрани.

— Хей! — извика той.

Хидейоши вдигна глава.

— Какво има, Мосуке?

Младежът посочи на изток.

— Изгревът.

Наистина, нощното небе добиваше белезникав оттенък. Море от облаци покриваше върховете. Долината зад крепостта Инабаяма, която бе непосредствено под тях, не можеше въобще да се види.

— Е, да тръгваме в нападение — се обади един от хората.

Докато връзваха връзките на доспехите си и си нагласяха наколенниците, Хикоемон и останалите затрепериха от вълнение.

— Не, чакайте. Дайте първо да се нахраним — спря ги Хидейоши.

Докато слънцето се показваше над обширния океан от облаци, те довършиха второто от двете яденета, които Мосуке бе приготвил предишната вечер. Кратунката бе празна, но оризът, смесен с просо и увит в дъбови листа, бе толкова вкусен, та си помислиха, че няма да го забравят до края на живота си.

Щом свършиха с храненето, мъглата в долината под тях почна да се вдига. Различиха стръмна скала и обвит с лози висящ мост. Зад моста имаше каменна стена, покрита с гъст зелен мъх. Мястото тъмнееше и непрестанно духаше суров вятър.

— Къде е тръбата за сигнални ракети? — попита Хидейоши. — Дайте я на Мосуке и го научете как да си служи с нея.

Стана и попита Мосуке дали знае как да използува тръбата, после добави:

— Сега слизаме долу да си пробием път в крепостта. Отваряй си ушите. Веднага, щом чуеш викове, запали тръбата. Нали? Да не объркаш нещо.

— Разбирам — кимна Мосуке и застана до сигналната тръба.

Като видя господаря си и останалите да потеглят и да се спускат в долината с висок боен дух, той доби малко тъжен вид. Би искал да отиде с тях. Облаците заприличаха на високи разбушувани вълни и най-сетне под тях се показа долината между Мино и Овари.

Тъй като все още бе ранна есен, слънцето продължаваше да свети жарко. Много скоро пред погледа се разкриха градът под крепостта Инабаяма, водите на река Нагара и дори кръстовищата между къщите. И все пак не можеше да се види и жива душа. Слънцето се изкачи по-нависоко.

„Какво е станало?“, запита се тревожно Мосуке. Сърцето му силно тупкаше. После изведнъж чу ехо от пушечни изстрели. Пушекът от сигналния огън, който изстреля, се провлачи по синьото небе като пускаща мастило сепия.

Хидейоши и хората му се приближиха към тила на крепостта с напълно спокойни изражения, като се оглеждаха насам-натам по широкото празно място, обрасло с гъста трева.

Първите войници от крепостта Инабаяма, които видяха групата, си помислиха, че тя е съставена от мъже от техните. Настанени в съседния склад за гориво и оризов хамбар, те ядяха своите сутрешни дажби и бъбреха. При все че бяха минали няколко дни на постоянни сражения, това беше голяма крепост, а всичко се бе развивало около предната порта. Тук, в тила на естествената твърдина, бе толкова тихо, че можеше да се чуе чуруликането на птиците.

Когато пред крепостта се биеха, войниците в тила долавяха шума от пушечни изстрели, който идеше от посока на виещата се към предната порта пътечка. Малцината, които охраняваха тила, обаче си мислеха, че до самия край няма да вземат участие в сраженията.

— Наистина доста им идва на онези отпред — обади се самодоволно един от войниците.

Докато ядяха дажбите си, те наблюдаваха Хидейоши и неговите хора и накрая взеха да се изпълват с подозрение.

— Кои са тези?

— За онези мъже там ли говориш?

— А-ха. Нещо малко странно е как се мотаят наоколо, не намираш ли? Гледат към наблюдателницата до дървената ограда.

— Сигурно идват от мястото на боя.

— Но кои са?

— Трудно е да кажеш, когато са с доспехи.

— Хей! Единият излезе с горяща главня от кухнята! Какво мислите, че ще прави с нея?

Докато гледаха с клечки за ядене в ръцете, мъжът с главнята се затича в склада за гориво и запали купчините дърва. Останалите го последваха с факли, които хвърляха в другите постройки.

— Врагът е! — извикаха стражите.

Хидейоши и Хикоемон се обърнаха към тях и се изсмяха.

Как падна толкова лесно тази непристъпна на вид твърдина? Първо избухването на пожара в тила хвърли в объркване вътрешността на укреплението. После виковете на Хидейоши и неговите хора всяха паника сред защитниците и те почнаха да се бият помежду си, мислейки, че сред тях трябва да има изменници. Най-важна роля за поражението им обаче, както се разбра едва по-късно, бе изиграл нечий съвет.

Преди няколко дни умопомраченият Тацуоки беше довел като заложници в крепостта жените и децата на биещите се навън войници, както и семействата на богати градски жители, за да не се предадат отрядите му на врага.

Човекът, замислил този ход, обаче не бе друг, а Ийо, един от Тримата от Мино, който вече се беше съюзил с Хидейоши. Тази „хитрост“ значи не бе нищо повече от тайна уловка. Поради това по време на нападението в крепостта цареше ужасен безпорядък и защитниците не бяха в състояние да окажат на нападателите пълна съпротива. Най-сетне, в самия разгар на безредието, Нобунага, който все търсеше сгоден случай, прати на Тацуоки писмо:

Днес твоят безнравствен род е обгърнат от пламъците на божественото възмездие и скоро ще бъде сразен от войниците ми. Хората от тази област дирят признак за дъжда, който да угаси сегашните пожари и от града под крепостта вече се носят радостни викове. Племенник си на моята съпруга. Дълги години се смилявах над твоята страхливост и безразсъдство и сега не бих могъл да те предам на меча. Наместо това с радост ще ти пощадя живота и ще ти осигуря добро съществуване. Искаш ли да живееш, то предай се и бързо прати вестоносец в стана ми.

Веднага щом Тацуоки прочете писмото, той нареди на хората си да се предадат и заедно с членовете на своето семейство напусна крепостта, придружаван само от тридесет служители. Като прибави към тях свои собствени войници за свита, Нобунага прати Тацуоки в изгнание в Кайсей, но обеща да даде малко земя на по-младия му брат Шингуро, за да не загине родът Сайто. С обединяването на Овари и Мино стойността на владенията на Нобунага нарасна на един милион и двеста хиляди крини ориз. Той за трети път премести своята крепост, от връх Комаки в Инабаяма, която прекръсти на Гифу — по името на рожденото място на китайската династия Джоу.

„Бъди добър със съседа си“

Сега градът под крепостта Кийосу бе опустял. Имаше само няколко дюкяна и жилища на самураи. При все това през самото запустение се четеше радостта от отхвърлянето на една стара кожа. Такова е началото на всичко живо — веднъж изпълнила предназначението си, утробата е принудена да се примири със своето разложение и отмиране. И по същия начин за всекиго бе радост, че Нобунага няма вечно да е пленник на своя роден град, дори това и да значеше за града упадък.

И тук една раждала някога жена сега остаряваше. Майката на Хидейоши. Тази година навършваше петдесет. Засега спокойно гледаше старините си и живееше със своята снаха Нене в тяхната къща в самурайския квартал на Кийосу. До преди две-три години обаче бе земеделка и ставите на попуканите й от пръстта ръце още бяха отекли. Родила беше четири деца и много от зъбите й липсваха. Косата й обаче още не бе изцяло бяла.

Едно от писмата, които Хидейоши й писа от бойното поле, даваше представа за всички останали:

Как е хълбокът ти? Още ли използваш мокса? Докато живеехме на село, все казваше: „Не пилейте храна заради мене“, все едно каква храна беше. И тук даже се притеснявам, че не се храниш добре. Трябва да живееш още дълго. Тревожа се, че няма да имам време да се погрижа за теб, както бих искал, понеже съм такъв безумец. За щастие тук не съм боледувал. Изглежда, съдбата ми на воин е щастлива и Негово Височество много ме цени.

След нашествието в Мино би било трудно да се преброят писмата, които той пращаше.

— Прочети това, Нене. Винаги пише като дете — обърна се майката на Хидейоши към снаха си.

Всеки път тя й показваше своите писма и Нене на свой ред показваше на старата жена нейните.

— Писмата, които праща на мен, не са толкова нежни. Все неща от рода на „Внимавай с огъня“ или „Бъди прилежна съпруга, докато мъжът ти го няма“ или „Грижи се за майка ми“.

— Умно е това момче. Праща писмо на теб и писмо на мен — едното строго, другото нежно. Мисля си значи, че ако приемеш, че се отнасят еднакво и за двете ни, писмата му са добре разпределени.

— Трябва това да е — рече засмяна Нене.

Тя с преданост се грижеше за майката на своя съпруг. Правеше всичко възможно да й е от полза, сякаш, също като Оцуми, й бе родна дъщеря. Пред всичко друго обаче, радост на старата жена доставяха писмата на Хидейоши. Тъкмо когато се тревожеха, че не са получавали нищо от дълго време, дойде писмо от Суномата. Но по някаква причина това писмо беше само за съпругата и за майката нямаше нищо.

Понякога писмата от Хидейоши пристигаха само за майка му, без нищо за Нене. Посланията му към нея обикновено бяха само послеписи към писмата за майката. До днес не бе пращал нищо нарочно и само за жена си. Изведнъж Нене си помисли, че трябва нещо да не е наред или че има нещо, за което той не иска да тревожи своята майка. Влезе в стаята, разряза плика и намери необичайно дълго писмо:

От дълго време храня надеждата да мога да вземе теб и майка да живеете тук при мене. Сега, когато най-сетне станах господар на крепост и получих от Негово Височество военачалническо отличие, положението е достатъчно сносно, за да поканя майка си в Суномата. Питам се обаче, дали това няма да й създаде безпокойство. Преди тя бе загрижена, че присъствието й ще ме обремени в моето служене на Негово Височество. Винаги казва също, че е само селска старица и такъв живот далеч ще надвишава положението й. По тази причина, дори и да я помоля, тя със сигурност под някакъв предлог ще откаже.

„Какво да кажа?“ Нене нямаше представа. Помисли си, че скритата молба на нейния съпруг е наистина сериозна.

В същия миг гласът на старата жена я извика от задната част на къщата:

— Нене! Нене! Ела за малко и погледни!

— Ида!

И днес тя прекопаваше с мотика корените на есенните патладжани. Бе следобед и все още доста горещо. Дори бучките пръст в градината пареха. По ръцете й лъщеше пот.

— Боже мой! Ама жега! — възкликна Нене.

Но старицата винаги отвръщаше, че това е, което обичат да вършат хората от село и я молеше да не се тревожи. Колкото и пъти обаче да слушаше това, Нене, тъй като не бе отрасла в земеделско семейство и не познаваше същинския аромат на земята, винаги бе намирала това единствено за съсипваща работа. Все пак напоследък тя усети, че започва да разбира поне малко защо майката на нейния съпруг не е в състояние да престане да работи.

Старата жена често говореше за плодовете и зеленчука като за „даровете на земята“. Това, че бе успяла в голяма бедност да отгледа четири деца и сама не бе умряла от глад, беше един от тези дарове. Сутрин плясваше молитвено с ръце към слънцето, като обясняваше, че и това й е навик от времето в Накамура. Не искаше да забрави предишния си живот.

Понякога казваше, че ако отведнъж привикне с разкошни дрехи и разточителни ястия и забрави благословията на слънцето и земята, със сигурност ще бъде наказана и ще се разболее.

— О, погледни това, Нене!

Веднага щом видя снаха си, майката на Хидейоши остави мотиката на земята и радостно посочи към това, което вършеше.

— Виж колко много патладжани са узрели. Ще ги мариноваме, та да можем да ги ядем тази зима. Донеси кошницата и дай сега да откъснем няколко.

Щом се върна, Нене подаде една от двете кошници на свекърва си. Като започна да къса патладжани и да ги слага в кошниците, тя каза:

— Както усилено работите, ще имаме достатъчно зеленчук за всичката супа и туршия, от които ще се нуждаем в къщи.

— Предполагам, че в дюкяните, откъдето пазаруваме, ще се поразсърдят.

— Е, слугите казват, че това ви доставя удоволствие и че е добре за здравето ви. И със сигурност ни помага да пестим, значи трябва да е добре.

— Няма да е хубаво за името на Хидейоши, ако хората си помислят, че правим това просто от стиснатост. Трябва някак да се опитаме да купуваме нещо друго от търговците, за да не си мислят така.

— Да, така да направим. Е, майко, не ми е никак приятно да говоря за това, но тъкмо преди малко дойде писмо от Суномата.

— О? От сина ми ли?

— Да… но този път не беше пратено до вас — пристигна само за мене.

— За когото и да е, е добре. Е, всичко както обикновено ли е? Той добре ли е? От известно време нямаме вести от него и аз си мислех, че трябва да е заради преместването на Негово Височество в Гифу.

— Точно така. В писмото той ме моли да ви кажа, че Негово Височество го е направил управител на крепост и мисли, че това е добро време да се преместим при него. Моли ме да ви убедя да дойдете и казва, че до няколко дни непременно трябва да се преместим в Суномата.

— О… това е чудесна новина. Че е станал управител на крепост, е почти като сън, но не трябва да отива твърде надалеч и да надскача себе си.

Докато слушаше радостните новини за своя син, сърцето на майката се боеше да не би добрата му съдба да се окаже недълготрайна. Старата жена и снаха й продължиха да работят заедно в градината и да берат патладжани. Скоро кошниците бяха пълни с ярко виолетовите зеленчуци.

— Не ви ли боли гърбът, майко?

— Какво? Защо, тъкмо напротив. Ако работя така малко по малко всеки ден, тялото ми си запазва силата.

— И аз също се уча от вас. Откакто ме оставяте от време на време да помагам в градината, се научих да се радвам на брането на зеленчук за супа сутрин и на работата при краставиците и патладжаните. Дори след като се пренесем в крепостта Суномата, някъде в двора непременно ще има място, където да насадим леха със зеленчуци. Ще можем да отглеждаме всичко, каквото поискаме.

Старата жена скри уста с оцапаната си с пръст ръка и се засмя.

— И ти си една умна, досущ като Хидейоши. Още преди да разбера какво става, реши да се преместим в Суномата.

— Майко — Нене се просна по очи и притисна върховете на пръстите си към земята. — Моля ви, изпълнете желанието на моя съпруг!

Старицата бързо хвана ръцете на Нене и се опита да ги допре до челото си.

— Не прави това! Аз съм просто една старица, която гледа само себе си.

— Не, не сте. Много добре разбирам какво ви спира.

— Моля те, не се сърди на своенравието на една стара жена. Заради това момче не искам да отида в Суномата. Така няма да бъде отвличан в служенето си на Негово Височество.

— Моят съпруг добре разбира това.

— Дори и да е истина, което казваш, Хидейоши ще бъде сред хора, които ще му завиждат за бързото преуспяване и ако една одърпана селянка работи градина посред двора на крепостта, ще го наричат с имена като „Маймунката от Накамура“ или „селски син“. Дори и собствените му служители ще му се смеят.

— Не, майко. Без нужда се тревожите за бъдещето. Това може да стане с някой, който обича да се прави на какъвто не е и да се грижи за това, какво казват другите, но сърцето на моя съпруг не е подвластно на хорското мнение. А щом става дума за неговите служители…

— Чудя се. Майка на господар на крепост с моя вид — няма ли това да навреди на името му?

— Моят съпруг не е дотам дребнав.

Думите на Нене бяха така искрени, че старата жена се изненада и накрая очите й се напълниха със сълзи от радост.

— Казах непростими неща. Моля те, извини ме, Нене.

— Е, слънцето залязва, майко. Измийте си ръцете и краката.

Нене тръгна напред, като носеше двете тежки кошници.

Заедно със слугите тя взе една метла и помете. Особено се стараеше в стаята на старицата, която почисти сама. Запалиха лампите и приготвиха чиниите за вечеря. Освен места за двете им, всяка сутрин и всяка вечер едно място оставаше запазено за Хидейоши.

— Да ви разтрия ли хълбока? — попита Нене.

Старата жена имаше постоянни болки, които от време на време се засилваха. Щом рано наесен задухаха вечерните ветрове, тя често се оплакваше. Докато Нене разтриваше краката й, старицата привидно потъна тихо в сън, ала през това време трябва да е прехвърляла на ум нещо. Накрая се изправи в леглото и заговори на Нене:

— Слушай, скъпа. Ти искаш отново да си при своя съпруг. Съжалявам, че бях така себична. Кажи на сина ми, че майка му иска да се премести да живее в Суномата.

В деня преди очакваното пристигане на майката на Хидейоши пред портите на Суномата влезе нечакан, но много желан гост. Беше облечен в прости дрехи, с нахлупена над очите камъшена шапка и придружен само от двама спътници — млада жена и момче.

— Щом ме види, ще разбере — каза мъжът на стражата, която прати вест на Хидейоши.

Този бързешком излезе от крепостните порти да приветства гостите си — Такенака Ханбей, Кокума и Ою.

— Това са единствените ми последователи — му каза Ханбей. — В крепостта на връх Бодай имам доста голямо домочадие, но когато се оттеглих от този свят, прекъснах връзка с тях. Що се отнася до моето предишно обещание към вас, господарю, помислих, че времето навярно е дошло и затова напуснах планинското си убежище и слязох отново да бъда между хората. Ще приемете ли моля тези трима странници като ваши най-смирени слуги?

Хидейоши се поклони с ръце на колената и каза:

— Вие сте прекалено скромен. Ако ми бяхте пратили предварително просто една бележка, щях да дойда на планината да ви посрещна лично.

— Какво? Бихте дошъл да посрещнете един нищожен планински ронин, който идва тук да ви служи?

— Е, както и да е, моля, заповядайте вътре.

Той тръгна напред и направи на Ханбей знак с ръка да влезе. Щом Хидейоши се опита да му предостави почетното място за сядане, Ханбей решително отказа с думите:

— Това ще е противно на намерението ми да бъда ваш служител.

— Не, не — отвърна с най-дълбоко чувство Хидейоши. — Аз не съм дотам надарен, че да се поставям над вас. Мисля да ви препоръчам на господаря Нобунага.

Ханбей поклати глава и упорито отказа.

— Както от самото начало заявих, нямам и най-малко намерение да служа на господаря Нобунага. И това не е просто въпрос на вярност към рода Сайто. Ако трябваше да служа на господаря Нобунага, нямаше да се мине дълго и щях да се принудя да изоставя службата си при него. Като взема предвид несъвършенствата на моята собствена личност, ведно с това, което съм чувал за нрава му, усетът ми подсказва, че отношенията ни на господар и служител не биха били от взаимна полза. С вас обаче не трябва да потискам разположението на духа си. Вие можете да търпите присъщата ми себичност и своенравие. Бих желал да ме смятате за най-долния от служителите ви.

— Е, тогава, ще обучавате ли във военното изкуство не само мене, но и всички мои служители?

С това, изглежда, двамата мъже постигнаха взаимно съгласие и тази вечер до късен час разговаряха весело и пиха заедно саке, без да мислят за това кое време е. Утре бе денят на пристигането на майката на Хидейоши в Суномата. Придружен от прислуга, той пропътува малко повече от час, от крепостта до покрайнините на селото Масаки, за да посрещне носилото на майка си.

Небето бе лазурно, хризантемите по грубо сплетените огради на хорските къщи изпускаха своето благоухание, а свраките в клоните на гинковите дървета пееха пискливата си песен.

— Шествието на почитаемата ви майка вече се вижда в далечината — обяви един от служителите.

Лицето на Хидейоши засия от радост, която не бе в състояние да прикрие. Най-сетне носилата на неговата майка и съпруга пристигнаха. Щом съпътстващите самураи видяха господаря си да се приближава към тях, за да ги поздрави, те незабавно слязоха от седлата. Хачисука Хикоемон се приближи бързо отстрани до носилото на старата жена и я осведоми, че Хидейоши е дошъл да я посрещне.

От вътрешността на носилото се чу гласа на старицата, която молеше да я свалят долу. Спряха носилата и ги спуснаха на земята. Войните коленичиха от двете страни на пътя и се поклониха. Нене слезе първа, отиде до носилото на свекърва си и я хвана за ръка. Когато погледна към лицето на самурая, който бързо сложи на краката на старата жена сламени сандали, видя, че това е Хидейоши. Дълбоко развълнувана, без да има време да каже и дума, Нене поздрави своя съпруг с бързо кимване.

Като взе ръката на своя син, старицата я притисна с почитание към челото си и каза:

— За господар на крепост си прекалено любезен. Моля те, недей проявява такава загриженост пред служителите си.

— Отдъхвам си, като виждам, че имаш такъв здрав вид. Казваш ми да не проявявам загриженост, но майко, единствена моя майко, днес аз не съм излязъл да те посрещна като самурай. Не се грижи, моля те.

Старата жена пристъпи вън от носилото. Останалите самураи всички се бяха проснали по очи на земята и тя се почувства твърде зашеметена, за да върви.

— Трябва да си уморена — каза Хидейоши. — Почини си тук за малко. До крепостта няма повече от час път.

Като хвана майка си за ръка, той я поведе към ниско столче под стрехата на една къща. Старицата седна и се загледа в есенното небе, което се простираше над плътната жълта ивица на гинковите дървета.

— Досущ като насън е — прошепна тя.

Тези думи накараха Хидейоши да се замисли за изминалите години. Не можеше да почувства, че този миг е като сън. Много ясно виждаше стъпките, които свързваха сегашната действителност с миналото. И усещаше това сега като естествен завършек на един отрязък от своя път.

През следващия месец, след като майката и съпругата на Хидейоши се преместиха в Суномата, ги последваха двадесет и девет годишната му сестра Оцуми, двадесет и три годишният му природен брат Кочику и двадесетгодишната му природена сестра.

Оцуми още бе неомъжена. Отдавна Хидейоши беше обещал, че ако се грижи за майка им, той ще й намери съпруг. На следващата година Оцуми се омъжи в крепостта за един роднина на жената на Хидейоши.

— Всички са пораснали — каза Хидейоши на майка си, като гледаше доволството по лицето й. Това бе неговото щастие и големият му подтик за бъдещето.

Беше късна пролет. По облегалката, на която дремеше Нобунага, в изобилие падаше черешов цвят.

— А… точно така.

Като се сети за нещо, той нахвърли бързо една бележка и нареди на вестоносец да я отнесе до Суномата. Хидейоши стана господар на крепост и вече не бе подръка, за да отговаря винаги, когато го повика. Това изглежда правеше неговия господар малко самотен.

Вестоносецът на Нобунага прекоси река Кисо и на портите на крепостта предаде бележката на Хидейоши. И тук пролетта бе минала спокойно. Цветовете на планинската дива лоза се полюшваха в сянката на изкуственото хълмче в двора. Зад този хълм, на края на широката градина, имаше новопостроена зала и малка къща за Такенака Ханбей и Ою.

Залата бе една доджо, където служителите на Хидейоши можеха да се упражняват в бойните изкуства. Под ръководството на Такенака Ханбей сутрин те изучаваха тук китайските класици, а след обед се надпреварваха в умения за бой с копие и меч.

След това Ханбей до късно през нощта говореше за военните предписания на Сун Цу и Ву Чи. Той със страст се посвети на обучението на всички млади самураи, за да ги приучи към бойните навици и обичаи в крепостта — повечето от служителите на Хидейоши бяха диви ронини, които някога се числяха към отряда на Хикоемон.

Хидейоши знаеше, че трябва да работи постоянно за самоусъвършенстване, за да преодолее своите недостатъци и да увеличи способността си за самовглъбяване и бе решен, че от неговите самураи трябва да се изисква същото. Ако ще играе важна роля за в бъдеще, въоръжени само с груба сила служители няма да му бъдат от полза. Хидейоши много държеше на това. И така, освен че радушно прие Ханбей на служба, той му се поклони и като на учител и го смяташе за свой наставник във военната наука. Повери му също обучението на служителите си.

Военната дисциплина решително се подобри. Когато Ханбей говореше за Сун Цу или китайските класици, хора като Хикоемон можеше винаги да бъдат видени на издигнатото място за слушателите. Единствената пречка бе, че Ханбей не беше много издръжлив телесно. Заради това от време на време беседите биваха отлагани и служителите оставаха разочаровани. И днес той се бе пренапрегнал през деня и заяви, че отменя вечерните четения. С настъпването на нощта бързо нареди да затворят плъзгащите се врати на дома.

Макар сезонът да бе късна пролет, вечерният вятър от горното течение на река Кисо още повече простудяваше слабото телосложение на Ханбей.

— Постлала съм ти леглото вътре. Защо не спиш?

Ою остави до писалището някаква лечебна смес. Ханбей четеше — обичайното му занимание, когато имаше малко време за отдих.

— Не, не че толкова се чувствам зле. Отмених беседата, понеже мислех, че може да пристегне повикване от господаря Хидейоши. Наместо да ми оправяш леглото, подреди ми дрехите така, че ако дойде вест, да мога бързо да изляза.

— Това ли било? Съвет ли има в крепостта тази вечер?

— Нищо такова — Ханбей отпи от горещата отвара. — Преди малко, докато затваряше вратата, ти сама ми каза, че по реката е пресякла лодка със знаме на вестоносец от Гифу и че някой идва към крепостната порта.

— За това ли говориш?

— Ако вестоносецът идва при господаря Хидейоши, то не се знае колко далеч и докъде може да отведе цялата тази работа. Дори и да не бъда повикан, надали ще мога да си разхлабя пояса и да заспя.

— Началникът на тази крепост те почита като свой учител, а ти се прекланяш пред него като пред твой господар, тъй че надали знам чие уважение е по-голямо. Наистина ли си толкова решен да служиш на този човек?

Ханбей усмихнат затвори очи и обърна лице към тавана.

— Допускам, че най-сетне се е стигнало и дотам. За един е мъж е плашещо да има доверието на друг. Красотата на една жена никога не би могла да ме изкуши.

В мига, в който казваше това, от кулата пристигна вестоносец. Той донесе молбата на господаря, Ханбей бързо да дойде при него и си тръгна. След кратко време пред Хидейоши, който седеше сам в тих размисъл, се яви един оръженосец и обяви:

— Господин Ханбей дойде.

Вдигна поглед от унеса си и бързо излезе от стаята да посрещне Ханбей. Двамата се върнаха вътре и седнаха.

— Съжалявам, че ви повиках тук посред нощ. Как се чувствате?

Ханбей погледна в очите Хидейоши, който на свой ред явно се канеше до самия край да се отнася с него като с учител.

— Такова внимание е ненужно. Ако вие, моят господар, говорите така с мене, как ще съм в състояние да ви отвърна? Защо не кажете нещо като „О, ти ли си, Ханбей?“ Мисля, че такъв род загриженост към един служител е неуместна.

— Наистина ли? Е, смяташ ли, че това не е от полза за отношенията ни?

— Просто не мислех, че моят господар трябва да уважава някого като мен така, като правите това вие.

— А защо не? — засмя се Хидейоши. — Аз съм необразован, а вие сте твърде учен. Роден съм на село, а вие сте син на господар на крепост. Във всеки случай, мисля за вас като за по-високопоставен.

— Щом нещата стоят така, отсега нататък ще бъда по-внимателен.

— Добре, добре — рече с игрива нотка Хидейоши. — Постепенно ще станем господар и служител. Ако се издигна още по-високо от сега.

За господар на една крепост, той отиваше извънредно далеч в пренебрегването на своето достойнство. Всъщност, ако умът има нужда от дрехи, бе готов да застане пред Ханбей напълно гол по отношение на собствената си глупост и невежество.

— Е, добре, защо ме повикахте, господарю? — запита учтиво Ханбей.

— О, да — каза Хидейоши, като внезапно се сети за предмета на тяхната среща. — Току-що получих писмо от господаря Ода Нобунага. Ето какво пише той: „След малко отдих се отегчих дори от придобивката на Гифу. Вятърът и облаците са спокойни и бих искал отново да изляза на открито. Хубостите на природата още не са ми станали близки. Какво ще правим с плановете за тази година?“ Как допускате, че трябва да отговоря на това?

— Е, смисълът е ясен, така че би трябвало да сте в състояние да му отговорите с един ред.

— Хм. Разбирам, но как бих могъл да отговоря в един ред?

— „Бъдете добър със съседа си — кройте планове за бъдещето.“

— „Бъдете добър със съседа си — кройте планове за бъдещето“ ли?

— Това е.

— Хм. Разбирам.

— Подозирам, че след като господарят Ода Нобунага превзе Гифу, сега си мисли, че тази година е времето да сложи в ред своето вътрешно управление, да даде на войските си да отпочинат и да почака нов подходящ ден — заключи Ханбей.

— Сигурен съм, че точно такива са замислите му, но с неговите наклонности той не може просто да остави дните да минават в безделие. Ето защо е пратил това писмо с въпрос относно политиката.

— Кроене на планове за бъдещето, съюз със съседите — настоящето, мисля, е навярно чудесна възможност за такива неща.

— Значи? — попита Хидейоши.

— Това е просто моето скромно мнение, понеже по-скоро вие, а не аз съм този, за когото се говори, че е способен в толкова много области. Първо отговорете само с едни ред: „Бъдете добър със съседите си — кройте планове за бъдещето“. После при удобен случай идете в крепостта Гифу и лично обяснете своя замисъл.

— Защо всеки от нас не напише коя област смята, че е най-добре да стане съюзник на Ода и после да сравним и да видим дали мислим едно и също?

Ханбей написа пръв нещо и после Хидейоши също употреби четката върху парче хартия.

Щом си размениха листовете и ги разгънаха, видяха, че и двамата са написали „Такеда от Кай“ и избухнаха в смях, доволни, че мислите им вървят в еднаква посока.

Лампите в гостната светеха ярко. Вестоносецът от Гифу получи почетното място; присъстваха също майката и съпругата на Хидейоши. Щом последният седна, лампите сякаш загоряха още по-весело и стаята се оживи.

Нене си помисли, че поне в сравнение с миналото, в днешно време съпругът й изглежда пие доста повече саке. Наблюдаваше небрежното му държание по време на угощението, сякаш въобще нищо не е забелязала. Хидейоши забавляваше своя гост, караше майка си да се смее и изглежда сам се чувствуваше отлично. Дори и Ханбей, който никога не пиеше, приближи чашата със саке до устните си и отпи малко за здравето на своя господар.

Към веселието се присъединиха още хора и то скоро стана доста буйно. Щом майка му и Нене се оттеглиха. Хидейоши излезе навън да поизтрезнее. Цветовете на младите черешови дървета вече бяха изпокапали и нощта се изпълваше само от уханието на планинската лоза.

— А! Кой е там под дърветата? — извика Хидейоши.

— Аз съм — отвърна женски глас.

— Ою, какво правиш тук?

— Брат ми се забави толкова до късно, а е така слаб, че се разтревожих.

— Чудесно е да виждаш такива безупречни отношения между брат и сестра.

Хидейоши отиде до нея. Канеше се да се просне по очи, но той я хвана за ръцете.

— Да повървим долу до чаения павилион, Ою. Толкова съм пиян, че не съм сигурен къде стъпвам. Бих искал да ми приготвиш купичка чай.

— Господи! Ръцете ми! Не бива. Моля ви, пуснете ме.

— Всичко е наред. Не се тревожи.

— Не… не трябва да правите това.

— Наистина всичко е наред.

— Моля ви!

— Защо вдигаш толкова шум? Говори шепнешком, моля те. Жестока си.

— Не бива!

В този миг Ханбей извика отвън. Тръгваше си за дома. Щом го видя, Хидейоши незабавно пусна Ою. Ханбей го изгледа с изумление.

— Що за пиянско безумие е това, господарю?

Хидейоши се плесна с ръка по главата. После, като се смееше или на собствената си глупост, или на липсата на изисканост в държанието си, зина и рече:

— Добре де, какво не е наред? Това е да бъдеш добър със съседите си и да кроиш планове за бъдещето. Не се тревожи за това.

Лятото премина в есен. Един ден Хикоемон дойде при Ханбей с известие, което съдържаше молба Ою да стане придворна дама на майката на Хидейоши. Щом чу това, девойката се сви от страх. После избухна в сълзи. Това бе нейният отговор на поканата на Хидейоши.

За купичка за чай, която няма несъвършенства, казват, че не е достатъчно красива. Характерът на Хидейоши също не беше безукорен. Макар изяществото на чаената купичка и самото човешко непостоянство да са интересно зрелище, от гледище на една жена такъв недостатък не може въобще да бъде „интересен“. Щом сестра му избухна в сълзи при самото споменаване на въпроса, Ханбей сметна отказа й за разумен и го предаде на Хикоемон.

И есента мина без произшествия. В Гифу на дело прилагаха началата на „да бъдеш добър със съседа си и да кроиш планове за бъдещето“. За рода Ода Такеда от Кай винаги бяха оставали заплаха откъм гърба. Скоро бе уговорено дъщерята на Нобунага да се омъжи за сина на Такеда Шинген — Кацуйори. Младоженката беше момиче на тринадесет години, несравнима по хубост. Тя обаче бе осиновена и не беше от истинските дъщери на Нобунага. При все това след брачната церемония Шинген изглеждаше извънредно доволен от нея и скоро връзката бе благословена със син — Таро.

Поне засега северната граница на рода Ода изглеждаше сигурна, но докато раждаше Таро, младата невеста почина. Тогава, за да предотврати разхлабването на съюза между двете области, Нобунага сгоди своя най-голям син Нобутада за шестата по ред дъщеря на Шинген. Прати предложение за брачна връзка и до Токугава Иеясу в Микава. Така военният съюз, който вече съществуваше помежду им, бе подсилен със сродяване между семействата. По времето на годежа най-големият син на Иеясу, Такечийо и дъщерята на Нобунага бяха и двамата по на осем години. Тази политика бе приложена и към рода Сасаки в Оми. И така, през следващите две години в крепостта Гифу имаше непрестанни празненства.

Лицето на самурая бе скрито в сянката на широка, изплетена от камъш шапка. Бе висок и на около четиридесет години. Като се съди по дрехите и сандалите му, беше странстващ боец, който от доста време е на път. Дори и откъм гърба тялото му сякаш не оставяше уязвимо място за нападателя. Тъкмо бе привършил обедното си ядене и излизаше на една от улиците на Гифу. Обикаляше и се оглеждаше без някаква определена цел. От време на време си отбелязваше сам колко се е променило еди-кое си място.

От всяко едно място в града пътникът можеше да вдигне поглед и да види високите стени на крепостта горе. Прихвана ръба на ниската си конусовидна шапка и за кратко време с удивление се загледа в тях.

Внезапно една минувачка, навярно жена на търговец, се обърна и спря, за да го огледа. Прошепна нещо на придружаващия я помощник и двамата колебливо се приближиха до странника.

— Простете. Неучтиво е да ви спирам по този начин на улицата, но не сте ли вие племенникът на господин Акечи?

Хванат неподготвен, боецът отговори бързо:

— Не — и се отдалечи с големи крачки.

След като измина десетина стъпки, той обаче се обърна и погледна към жената, която още се взираше в него. „Това е дъщерята на оръжейника Шинсай, помисли си. Вече трябва да се е омъжила.“

Проправи си път през улиците. Два часа по-късно бе близо до река Нагара. Седна на тревистия бряг и се загледа във водата. Можеше да остане тук завинаги. Тръстиките шумоляха в самотен шепот под бледото и хладно есенно небе.

— Господин страннико?

Някой го потупа по рамото.

Щом се извърна, Мицухиде видя трима души — най-вероятно стража от самураи на Ода, които дежурят.

— Какво правите? — попита небрежно единият.

Лицата на тримата бяха обаче напрегнати и подозрителни.

— Уморих се да вървя и поспрях да почина малко — отвърна спокойно боецът. — Вие от рода Ода ли сте? — попита той, като стана и отърси тревата от дрехите си.

— Да — отвърнаха отсечено войниците. — Откъде идете и накъде сте тръгнали?

— От Ечидзен съм. Имам роднина в крепостта и търсех някакъв начин да се свържа.

— Служител ли?

— Не.

— Но не казахте ли току-що, че е някой от крепостта?

— Не е служител. От домашните е.

— Жена? И как се казва?

— Колебая се, дали да го кажа тук.

— А вашето име?

— И него също.

— Ще рече, че не искате да говорите на открито ли?

— Точно така.

— Е, тогава ще трябва да дойдете с нас до дома на стражата.

Навярно подозираха в него вражески съгледвач. Просто в случай, че окаже съпротива, един от мъжете извика в посока към пътя, където чакаха качен на кон самурай, който имаше вид на техен водач и още десетима пешаци.

— Точно на това се надявах. Водете.

С тези думи боецът бързо тръгна напред.

И в Гифу като във всяка друга област проверките при пресичане на реката, в града под крепостта и на границата бяха строги. Нобунага едва наскоро се бе пренесъл в крепостта Гифу и заради пълната промяна на управлението и законите сега държавните чиновници имаха многобройни задължения. Макар някои да се оплакваха, че охраната е прекалено строга, в града още имаше много бивши служители на сваления род Сайто, а заговорите във вражеските области често напредваха бързо.

Мори Йошинари добре подхождаше за поста на главен градски управител, но като всеки воин предпочиташе полето на боя пред гражданските задължения. Щом се върнеше вечер у дома, изпускаше въздишка на облекчение. И всяка вечер показваше на съпругата си все същото уморено от работа лице.

— Дойде писмо за теб от Ранмару.

Щом чу името Ранмару, Йошинари се усмихна. Новините от крепостта бяха едно от малкото му удоволствия. Ранмару бе неговият син, когото като дете прати да служи в крепостта. От самото начало беше ясно, че той няма да е от никаква същинска полза, но бе хубаво на вид момче и привлече погледа на Нобунага, като така стана един от личните му прислужници. Напоследък бе заедно с оръженосците и изглежда изпълняваше някакъв вид задължения.

— Какви са новините? — попита съпругата на Йошинари.

— Всъщност никакви. Всичко е спокойно и Негово Височество е в добро настроение.

— Нали не пише нещо за боледуване?

— Не, твърди, че е в отлично здраве — отвърна Йошинари.

— Това момче е по-умно от повечето. Сигурно внимава да не причини тревога на родителите си.

— Предполагам, че е така — каза Йошинари. — Но е още съвсем малък и за него трябва да е напрежение през цялото време да бъде до Негово Височество.

— Допускам, че от време на време би искал да се прибира у дома да го поглезим малко.

В този момент се появи един самурай и обяви, че скоро след като Йошинари се върнал в къщи, в службата му станало нещо и макар да е късно пред нощта, неколцина от неговите подчинени са дошли да се посъветват. Тримата военни чакаха на входа.

— Какво има? — попита ги Йошинари.

Водачът им доложи какво е станало:

— Към края на деня един от патрулите ни задържа близо до река Нагара подозрителен на вид странстващ боец.

— И?

— По целия път до дома на стражата се държа много кротко. Когато го разпитахме, упорито отказа да издаде името или родната си област и каза, че ще направи това, само ако говори с господин Йошинари. Продължи с думите, че не е вражески съгледвач и че негова роднина — жена — работи в домакинството на рода Ода от времето, когато Негово Височество пребиваваше в Кийосу. Не поиска обаче да каже нищо повече, освен ако не се срещне с този, който отговаря за всичко. Беше много упорит.

— Хубаво, хубаво. На колко е години?

— Към четирийсет.

— Що за човек е?

— Доста е внушителен. Трудно е да го вземеш просто за един от онези странстващи бойци.

След няколко минути въведоха задържания. Един възрастен служител го отведе в стая в задната част на дома. Възглавница и малко храна очакваха госта.

— Господин Йошинари скоро ще бъде с вас — каза старият служител и се сбогува.

Дим от благовония проникна в стаята. Боецът, с изпоцапани от пътя дрехи, усети, че благовонието е от такова качество, че ако посетителят няма достатъчно изтънчено обоняние, би било пропиляно. Мълчаливо зачака някакъв знак от стопанина на къщата.

Лицето, закрито днес от камъшената шапка, сега мълчаливо съзерцаваше трепкащата светлина на лампата. Без съмнение бе твърде блед, за да повярва стражата, че е странстващ боец. А и очите му бяха кротки и меки — не такива, каквито биха очаквали от човек, чието ежедневие е сабята.

Вратата се плъзна настрани и една жена, по чиито дрехи и държание личеше, че не е прислужница, изискано му поднесе купичка чай. Без нито дума сложи купичката пред него и после се оттегли, като затвори плъзгащата се врата след себе си. Отново, ако гостът не беше важен, не биха му показали такава учтивост.

След няколко минути домакинът Йошинари влезе и ведно с поздрава се извини, че е накарал госта си да чака.

Боецът се премести от възглавницата в по-официално положение. Коленичи.

— Честта да разговарям с господин Йошинари ли имам? Боя се, че със своето неблагоразумие създадох малко неприятности на вашите хора. Идвам с тайно поръчение от рода Асакура в Ечидзен. Казвам се Акечи Мицухиде.

— Значи това сте вие. Надявам се, ще извините нелюбезността на подчинените ми. Аз самият бях изненадан от това, което чух преди малко и побързах да се срещна с вас.

— Не бях назовал името или родната си област. Та как узнахте кой съм?

— Казал сте нещо за определена дама — ваша племенница, допускам — която от известно време служи в дома на Негово Височество. Щом ми съобщиха това, предположих, че трябва да сте вие. Племенницата ви е, вярвам, дамата Хагиджи. Тя служи на съпругата на господаря Нобунага, откакто придружи Нейно Височество от Мино в Овари.

— Наистина! Впечатлен съм, че сте запознат с такива подробности.

— Това е просто работата ми. Ние по начало проучваме такива неща като родното място, произхода и роднините на всекиго — от висшите придворни дами до прислужниците.

— Това е съвсем разумно.

— Проучихме семейството, откъдето произхожда и дамата Хагиджи. По времето, когато умря господарят Досан, един от нейните чичовци избяга от Мино и изчезна. Тя винаги с тъга говорела с Нейно Височество за някой си Мицухиде от крепостта Акечи. Толкова успях да узная. После, щом моите подчинени ме осведомиха за възрастта и външния ви вид и ми казаха, че от половин ден сте обикаляли града под крепостта, свързах всичко това и допуснах, че сте вие.

— Трябва да ви поздравя за силата на мисълта ви — каза Мицухиде с усмивка на облекчение.

Йошинари грейна от задоволство. Сега той попита по-официално:

— Но каква работа ви води така надалеч от Ечидзен, господин Мицухиде?

Изражението на Мицухиде стана сериозно и той бързо снижи глас.

— Има ли друг някой тук? — погледна той към плъзгащата се врата.

— Няма нужда да се притеснявате. Отпратих прислугата. Човекът от другата страна на вратата е най-довереният ми служител. Освен един мъж, който стои на стража при входа на коридора, тук няма никого другиго.

— Работата е в това, че ми бяха поверени две писма за господаря Ода Нобунага — едното от шогуна Йошиаки и другото от господаря Хосокава Фуджитака.

— От шогуна!

— Това на всяка цена трябваше да остане скрито от рода Асакура, тъй че оставям на вас да си представите колко беше трудно да стигна дотук.

Предната година шогунът Йошитеру бе убит от заместника си Мийоши Нагайоши и от неговия служител Мацунага Хисахиде, който узурпира шогунската власт. Йошитеру имаше двама по-млади братя. По-големият от тях, игумен на будистки манастир, бе убит от метежниците. По-младият, Йошиаки, по това време монах в Нара, разбра в каква опасност се намира и избяга с помощта на Хосокава Фуджитака. За кратко време се кри в Оми, отказа се от свещеничеството и на двадесет и шест годишна възраст прие титлата на четиринадесети шогун.

След това „странстващият шогун“ се обърна към Вада, Сасаки и различни други родове за подкрепа. От самото начало намерението му беше да не живее от чужди подаяния. Замислил бе да разгроми убийците на брат си и да възобнови властта и влиянието на семейството. Търсеше помощ, като пращаше вести до далечни родове.

Тъй като Мийоши и Мацунага бяха завладели централната власт, това обаче бе голям въпрос, който засягаше цялата страна. Макар на име Йошиаки да беше шогун, той в действителност не бе нищо повече от безпаричен изгнаник. Нямаше средства, а още по-малко пък собствена войска. Нито пък беше особено обичан сред народа.

Мицухиде започна разказа си от пристигането на Йошиаки в крепостта на Асакура Йошикаге в Ечидзен. Тъкмо по това време на служба при Асакура имало един злощастник, който не бил допуснат за пълноправен служител на рода. Това бил той самият, Акечи Мицухиде. Тъкмо така Акечи за пръв път срещнал Хосокава Фуджитака.

— Историята е малко дълга — продължи Мицухиде, — но ако бъдете така добър да ме изслушате, ще ви помоля с подробности да я разкажете на господаря Нобунага. Разбира се, трябва да предам писмото на шогуна до господаря лично.

После, за да разясни собственото си положение, той заговори за събитията, откакто е напуснал крепостта Акечи и от Мино избягал в Ечидзен. Повече от десет години Мицухиде вкусвал от несгодите на този свят. По природа човек на знанията, той лесно бивал привличан от книгите и учението. Благодарен е за претърпените неуспехи. Времето на странстванията му, отрязъкът на неговите изпитания, със сигурност е било дълго. Крепостта Акечи била разрушена през време на междуособната война в Мино и в Ечидзен избягали само той и братовчедът му Мицухару. В годините, откакто се изгуби от поглед, Мицухиде живял като ронин и си изкарвал оскъдна прехрана с учене на селските деца на четмо и писмо.

Единственото му желание било да намери един добър господар, комуто да служи и добра възможност за това. Докато търсел начин да се издигне в света, Мицухиде изучил бойните изкуства, стопанското дело и с вещо око — крепостите на различните области, като се готвел за някой бъдещ ден.

Пътувал нашир и надлъж и посетил всички области в западна Япония. За това имало добра причина. Западът винаги е този, който пръв приема чуждестранните нововъведения и тъкмо там имал най-добра възможност да добие нови знания по предмета, който превърнал в свое основно занимание — пушките. Познанията му върху огнестрелното оръжие довели до няколко произшествия в западните области. В град Ямагучи един служител на рода Мори на име Кацура задържал Мицухиде по подозрение, че е вражески съгледвач. По този повод той открито разказал за произхода, положението и надеждите си и дори издал как оценява във военно отношение съседните области.

Докато разпитвал Мицухиде, Кацура бил така впечатлен от дълбочината на познанията му, че по-късно препоръчал пътника на своя господар, Мори Мотонари:

— Мисля, че определено е необичайно надарен. Ако му дадем работа тук, подозирам, че впоследствие ще постигне нещо.

Навсякъде еднакво се търсеха надарени хора. Със сигурност такива, които са напуснали домовете си и служили в други области, един ден щяха да се окажат в крайна сметка врагове на своите предишни господари. Едва чул за Мицухиде, Мотонари пожела да се срещне с него. Един ден Мицухиде бе повикан в крепостта Мотонари. На следващия ден Кацура посети Мотонари насаме и го попита за неговото мнение за госта.

— Както казахте, много малко са надарените мъже. Дайте му малко пари и дрехи и любезно го отпратете по пътя му.

— Да, но не ви ли впечатли той по някакъв начин?

— Наистина. Има два вида големи хора — същински големите и злодеите. А ако един злодей е и учен, той най-вероятно ще донесе провал за себе си и вреда на своя господар.

— Във вида му има нещо, което убягва — продължил Мотонари. — Докато говори с такова самообладание и яснота в погледа, има много примамливо излъчване. Да, той наистина е завладяваща личност, но аз предпочитам твърдостта на нашите воини от западните области. Ако сложа този човек помежду собствените си войници, той ще стърчи нагоре като жерав сред ято пилци. Само по тази причина съм против него.

И така, Мицухиде не бил приет от рода Мори.

Пътувал през Хидзен, Хиго и владенията на рода Отомо. Пресякъл вътрешното море до остров Шикоку, където изучавал бойните изкуства при рода Чисокабе.

Щом се върнал в дома си в Ечидзен, Мицухиде открил, че съпругата му е заболяла и починала, братовчед му Мицухару отишъл да служи на друг род, а след шест години неговото положение не се е подобрило. Все още не можел да види дори искрица светлина по пътя, който лежал пред него.

В тази трудна минута Мицухиде отишъл при Ена, игумена на храма Шонен в Ечидзен. Наел къща пред храма и почнал да учителства на децата от околността. От самото начало не гледал на това като на работа за цял живот. След две години вече добре познавал управлението и проблемите на областта.

По това време окръгът бил редовно разтърсван от въстания на монасите-воини от ордена Ико. Веднъж, докато частите на Асакура зимували в полето през време на един поход срещу монасите, Мицухиде попитал Ена:

— Това е само моя скромна догадка, но бих искал да предложа един военен ход на рода Асакура. С кого предполагате, че ще е най-добре да се срещна?

Ена веднага разбрал какво е наумил Мицухиде.

— Човекът, който е най-вероятно да ви изслуша, е Асакура Кагеюки.

Мицухиде поверил храмовото училище на Ена и се отправил към стана на Кагеюки. Понеже нямало към кого да се обърне, просто влязъл в лагера, като носел плана си записан върху едно парче хартия. Бил задържан, без да узнае дали листът е бил предаден на Кагеюки и два месеца не чул нищо за това. При все че бил затворник, по движението в лагера и духа на войската Мицухиде заключил, че Кагеюки привежда неговия замисъл в изпълнение.

Отпърво Кагеюки се отнасял с подозрение към Мицухиде, заради което и бил задържан; тъй като обаче нямало начин да се разкъса безизходното положение, до което била стигнала битката, той решил да изпробва плана му. Когато двамата мъже най-сетне се срещнали, Кагеюки похвалил Мицухиде като воин с широки познания върху класиците и бойните изкуства. След това го пуснал на свобода в лагера и го викал от време на време при себе си. Изглеждало, обаче, че Мицухиде няма толкова лесно да се издигне до ранга на служител и така един ден, при все че не обичал да се хвали, той доста настоятелно казал:

— Ако ми дадете пушка, ще застрелям вражеския предводител посред стана му.

— Можеш да вземеш една — отвърнал Кагеюки, но понеже още таял някои съмнения, тайно назначил човек да наблюдава Мицухиде.

Това бе време, когато дори за рода Асакура едно огнестрелно оръжие беше изключително ценно. Като благодарил за честта, Мицухиде взел пушката, смесил се с отрядите и отишъл в предните редици. Щом започнало сражението, се изгубил дълбоко зад вражеския строй.

Щом чул за това изчезване, по-късно Кагеюки поискал да узнае защо мъжът, който наблюдавал Мицухиде, не го е застрелял в гръб.

— Може в крайна сметка да е бил вражески съгледвач и да е проучвал вътрешните условия тук.

Няколко дни по-късно обаче дошла вестта, че предводителят на противниците бил застрелян от неизвестен нападател, докато правел оглед на бойната линия. Вражеските духове внезапно изпаднали в объркване.

Скоро след това Мицухиде се върнал в лагера. Щом се явил пред Кагеюки, не се забавил да го попита:

— Защо не вдигнахте на крак цялата войска и не разгромихте противника? Нима след като със скръстени ръце оставяте такава възможност да ви се изплъзне, наричате себе си пълководец?

Мицухиде бил извършил обещаното — отишъл на вражеска земя, застрелял военачалника и дошъл обратно.

Щом Асакура Кагеюки се върнал в крепостта Ичиджогадани, разказал за станалото на Асакура Йошикаге. Йошикаге погледнал Мицухиде веднъж и го помолил да му служи. По-късно той наредил да сложат мишена в двора на крепостта и поискал онзи да му покаже умението си. Мицухиде, макар в никакъв случай да не бил много опитен в стрелбата, дал да се разбере какво може, като улучил мишената шестдесет и осем от общо стоте пъти.

Сега Мицухиде получил жилище в града под крепостта и доход от хиляда кан. Сто сина на служители му били дадени да ги обучава и той отново организирал стрелково поделение. Бил толкова благодарен на Йошикаге, задето го е спасил от тежкото положение, че няколко години неуморно работил без друго намерение, освен да му се отплати за благоразположението и добрата съдба.

Всеотдайността обаче накрая предизвикала възраженията на равните нему. Обвинили го в надменност и в това, че си придава важност. Какъвто и да бил предметът за разговор или работа, неговата изтънченост и ум ярко блясвали пред очите на всички.

Такова положение не се нравело на служителите на този местен род, които почнали да се оплакват от него:

— Без съмнение е много надменен.

— Не е нищо повече от самомнителен глупак.

Естествено, тези оплаквания стигнали до ушите на Йошикаге. Работата на Мицухиде също започнала да страда от това. Хладен по природа, сега той станал прицел на също тъй хладни погледи. Ако Йошикаге се бил застъпил за него, нещата можело и да се променят, но този бил възпрян от собствените си служители. Разпрата си проправила път дори между множеството любими наложници на Йошикаге и се разпространила из крепостта. Самият Мицухиде не бил свързан с никого тук и просто бил намерил временен подслон. Чувствал се нещастен, но нямало какво да се направи.

„Сгрешил съм“, помислил си той. Сега имал храна и облекло, но горчиво съжалявал за взетото решение. В бързината да избяга от тежката си участ изпълзял на грешния бряг. Такива били неговите тъжни мисли, след като прекарал само злощастни дни. „Пропилях целия си живот!“ Тази потиснатост изглежда се отразила на здравето му и той почнал да страда от подобно на струпеи кожно заболяване, което с течение на времето станало сериозно. Мицухиде помолил Йошикаге да му позволи да отсъства, за да отиде на лековития извор в град Ямаширо.

Докато бил там, пътници донесли вестта, че дворецът Ниджо е нападнат от метежници, които убили шогуна Йошитеру. Дори и в планината хората били стреснати и обезпокоени.

— Щом шогунът е убит, страната отново ще изпадне в безпорядък.

Мицухиде незабавно започнал приготовления за завръщането си в Ичиджогадани. Объркване в Киото значи объркване в цялата страна. Това събитие съвсем естествено ще даде отражение и в областите. Без съмнение в същата тази минута се правят бързи приготовления.

„Мога да се муся и да съм потиснат заради дребни неща, но това би било срам за един мъж в разцвета на силите си“, решил Мицухиде. На лековития извор кожното му заболяване се било разнесло и сега той бързо се представил пред своя господар. Йошикаге едва дал да се разбере, че е забелязал завръщането му и при такова безразличие Мицухиде се оттеглил. След това не го повикали. В негово отсъствие бил освободен от началството на стрелковото поделение и навсякъде изглежда царяла враждебност към него. Сега, когато предишното доверие на Йошикаге изчезнало, Мицухиде повторно станал жертва на душевно терзание.

Тъкмо тогава го посетил Хосокава Фуджитака, който можел да се нарече само пратеник свише. Мицухиде бил толкова изненадан, че стреснат от това, дето личност като Фуджитака е дошла в дома му, сам излязъл да го посрещне.

Нравът на Фуджитака много точно допаднал на Мицухиде. Той с положителност имал излъчването на благороден и учен мъж. Мицухиде отдавна жалел, че не може да се срещне с хора със същински качества и такъв един посетител естествено изпълнил сърцето му с радост. Изпитвал обаче съмнения относно целта на идването на Фуджитака.

Макар произходът му да бил благороден, по времето, когато тайно посетил дома на Мицухиде, той не бил всъщност нищо повече от изгнаник. Прогонен от Киото, шогунът Йошиаки бягал през различните области. Фуджитака бил човекът, който се обърнал към Асакура Йошикаге от името на шогуна. Той бил единственият, който страдал заедно с Йошиаки и обикалял областите, проповядвал вярност към законната власт, опитвал да подтикне към действие местните господари и така се стараел да превъзмогне тъжните неуспехи на своя господар.

— Родът Асакура със сигурност ще се обяви за негов съюзник. Ако към нас се присъединят и двете области Вакаса и Ечидзен, тогава всички северни родове ще се притекат под знамената ни.

Йошикаге клонял към отказ. Без значение за каква вярност му проповядва Фуджитака, той не бил склонен да се сражава заради един безсилен шогун в изгнание. Не ставало дума за липса на военна сила или резерви, а за това, че Йошикаге поддържал създаденото положение.

Фуджитака бързо схванал, че обстоятелствата не са в тяхна полза и като си припомнил за непотизма и вътрешните борби в рода Асакура, изоставил своите усилия дотам. Йошиаки и служителите му обаче вече били на път за Ечидзен.

Макар родът Асакура да се дразнел много от това, че сега шогунът е зависим от тях, не можели да се отнесат зле с него и му определили един храм за временно жилище. Не го закачали, но и се молели да си замине по-скоро.

И ето, съвсем внезапно Мицухиде бива посетен от Фуджитака. Той все още обаче не бил в състояние да отгатне причината за това посещение.

— Чувал съм, че имате склонност към поезията. Когато ходихте в Мишима, видях едно от вашите произведения — казал Фуджитака, за да започне разговора.

Нямал вид на човек, чието сърце страда. Изражението му било съвършено кротко и благосклонно.

— О, неудобно ми е да слушам това.

Мицухиде не просто скромничел — той бил искрено смутен. Разбира се, Фуджитака бил прочут със своите стихове. Този ден разговорът им тръгнал от поезията и преминал върху класическа японска литература.

— Боже, разговорът бе толкова интересен, че забравих, дето това е първото ми посещение тук.

Фуджитака се извинил за дългия си престой и си взел довиждане.

След като той си тръгнал, Мицухиде останал дори още по-озадачен. Фуджитака се отбивал още два-три пъти в дома му, но предметът на разговора никога не се отдалечавал от поезията и чайната церемония. Но ето, че един ден — ден, когато ръмяло и било така тъмно, че вътре в къщата се нуждаели от лампи — в една минута на спокойствие, Фуджитака станал по-официален от обикновено.

— Днес имам да обсъдим нещо много сериозно и тайно — започнал той.

Разбира се, Мицухиде вече очаквал от него да разчупи така леда и отвърнал:

— Ако ми се доверявате достатъчно, за да ми кажете тайна, то аз със сигурност обещавам да я запазя. Моля, говорете спокойно по кой да е въпрос.

Фуджитака кимнал.

— Уверен съм, че човек, проницателен като вас, вече бързо се е досетил защо ви посещавам по този начин. Работата е в това, че тези от нас, които придружават шогуна, дойдоха тук, като разчитаха на господаря Асакура като на единствения местен владетел, който би му станал съюзник. Досега неведнъж тайно сме преговаряли и сме се обръщали с призиви към него. Окончателният му отговор обаче от ден на ден бива отлаган и изглежда, че в скоро време не може да се очаква решение. Между другото ние проучихме вътрешното управление и работи на господаря Асакура и сега зная, че той няма волята да се бие за шогуна. Тези от нас, които го призоваваха за това, разбраха, че това е безполезно. Обаче… — Фуджитака говорел, сякаш е съвсем различен човек от този, който бил идвал преди на посещения тук. — Кой от областните владетели, освен господаря Асакура, е човек, на когото да можем да се опрем? Кой е най-сигурният военен предводител днес в страната? Съществува ли такъв човек?

— Съществува.

— Наистина ли? — очите на Фуджитака просветнали.

Мицухиде спокойно написал с пръст на пода едно име — Ода Нобунага.

— Господарят на Гифу ли?

Фуджитака затаил дъх. Вдигнал очи от пода към лицето на Мицухиде и за кратко време не казвал нищо. След това двамата мъже дълго обсъждали Нобунага. Някога Мицухиде бил служител на рода Сайто и докато служел на предишния си повелител, господаря Досан, бил наблюдавал характера на неговия зет. Така това, което казвал, имало известна меродавност.

Няколко дни по-късно Мицухиде се срещнал с Фуджитака в планината зад храма, който се бил превърнал в обиталище на шогуна. От него той получил лично писмо, написано от шогуна и адресирано до Нобунага. Същата вечер бързо напуснал Ичиджогадани. Естествено, изоставил и жилището, и служителите си, тъй като очаквал никога да не се върне. На следващия ден целият род Асакура бил на крак.

— Мицухиде е изчезнал! — се носело навсякъде.

Бил пратен наказателен отряд, който да го върне обратно, но вече не можели да го открият в границите на областта. Асакура Йошикаге бил дочул, че един от привържениците на шогуна, Хосокава Фуджитака, бил посещавал Мицухиде и сега се обърнал срещу шогуна, като заявил:

— Със сигурност той е подучил така Мицухиде и навярно го е пратил в друга област като вестоносец.

И Йошикаге прогони шогуна от областта.

Фуджитака предварително се бе догаждал за този изход. Така, като прие това по-скоро като сгоден случай, той отиде със свитата си от Ечидзен в Оми и намери подслон при Асаи Нагамаса в крепостта Одани. Там зачака добри новини от Мицухиде.

Ето защо Мицухиде идваше в Гифу. С писмото на шогуна в ръце той многократно по време на пътя излага на опасност живота си. Сега най-сетне беше изпълнил половината си задача. Добрал се бе до жилището на Мори Йошинари и още същата вечер седеше спокойно срещу самия Йошинари, в подробности му обясняваше целта на пратеничеството си и го молеше да изиграе ролята на посредник между него и Нобунага.

Бе седмият ден на Десетия месец на деветата година на Ейроку. Човек можеше навярно да нарече този ден съдбоносен. Мори се бе застъпил в полза на Мицухиде и подробностите за положението му бяха стигнали до Нобунага. Това бе денят, в който Мицухиде влезе в крепостта Гифу и за първи път се срещна с Нобунага. Той беше на тридесет и осем, шест години по-стар от владетеля.

— Внимателно прегледах писмата от господаря Хосокава и от шогуна — започна Нобунага — и разбрах, че те искат помощ от мене. При все, че съм тъй недостоен, ще им предоставя всичката сила, с която разполагам.

Мицухиде се поклони и в отговор на думите на Нобунага рече:

— Да заложа незначителния си живот в името на страната беше чест, която далеч надхвърля моя нисък ранг.

В думите му нямаше нищо неискрено.

Нобунага бе впечатлен от неговата откровеност, също както и от държанието и обноските му, от това, с какъв усет си служи с думите, от неговия възхитителен ум. Колкото повече се вглеждаше в него, толкова повече се впечатляваше. „Този човек трябва да се окаже от полза“, помисли си. Така Акечи Мицухиде попадна под крилото на рода Ода. Скоро той получи владение в Мино на стойност четири хиляди кан. И още, понеже шогунът и привържениците му бяха сега при рода Асаи, Нобунага прати голямо число хора начело с Мицухиде, които да ги съпътстват до крепостта Гифу. Нобунага сам отиде до областната граница, за да посрещне шогуна, когото бяха смятали за такъв нежелан посетител в другите области.

На портата на крепостта хвана поводите на шогунския кон и въведе Йошиаки като почетен гост. Истината е, че Нобунага държеше не само поводите на коня, а поемаше в ръцете си и тези на цялата страна. От този миг насетне, накъдето и да тръгнеше, буреносните облаци и ветрове на епохата бяха стиснати в юмрука, който сега така здраво държеше тези поводи.

Странстващия шогун

След като шогунът и спътниците му намериха убежище при Нобунага, ги настаниха в един храм в Гифу. Каквито бяха суетни и тесногръди, служителите на шогуна искаха само и единствено да излагат на показ собствената си власт. Те не разбираха размера на промените, които стават сред обикновените хора и веднага щом се нанесоха на новото място, започнаха да се държат като високомерни благородници и да се оплакват на служителите на Нобунага:

— Тази храна не е съвсем добра на вкус.

— Постелките са прекалено груби.

— Знам, че този тесен храм е само временно жилище, но това зле се отразява на достойнството на шогуна.

И продължаваха:

— Бихме искали да видим подобрения в отношението към шогуна. Сега засега, може да изберете някое живописно място за новия шогунски дворец и да почнете строежа му.

Щом чу техните искания, Нобунага намери тези хора достойни за съжаление. Той веднага повика служителите на Йошиаки и им каза:

— Чух, че искате от мен да построя дворец за шогуна, понеже сегашното му жилище е прекалено тясно.

— Точно така! — отвърна един, от името на всички. — Сегашното негово обиталище е толкова неуютно. Лишено е дори от основни удобства като за жилище на един шогун.

— Е, добре — отговори Нобунага с известно пренебрежение. — А вие, благородни господа, не мислите ли твърде бавно? Причината, по която шогунът се обърна към мене, бе да прогоня Мийоши и Мацунага от Киото, да освободя земите му и да го възвърна на по право полагащото му се място.

— Точно така е.

— При все, че съм тъй недостоен, аз се съгласих да поема върху себе си тази голяма отговорност. И нещо повече — мисля, че ще съм в състояние да осъществя надеждите на шогуна в съвсем близко бъдеще. Как ще мога да имам свободно време да му издигна дворец? И вие, благородни господа, наистина ли искате да се откажете от надеждата да се върнете в Киото и да възобновите там върховното държавно управление? Бихте ли били доволни спокойно да прекарате живота си на някое живописно място в Гифу и да станете отрано отшелници в един голям дворец, където храната ви ще е за сметка на домакина?

Придружителите на Йошиаки се оттеглиха, без да кажат и дума повече. След това вече не се оплакваха толкова много. В тържествените думи на Нобунага нямаше нищо неискрено. Щом лятото премина в есен, той разпореди обща мобилизация на Мино и Овари. До петия ден на Деветия месец близо тридесет хиляди войници бяха готови за поход. На седмия те вече излизаха в строй от Гифу на път за столицата.

На голямото угощение в крепостта вечерта преди потеглянето на войската Нобунага бе казал на военачалниците и хората си:

— Безпокойството в страната, което е следствие от споровете за земя между съперничещи си господари, причинява на хората безкраен тормоз. Надали има нужда да се споменава, че несгодата на целия народ е крайно болезнена за Императора. Желязно правило на рода Ода винаги, от времето на моя баща Нобухиде до днес, е било, че дълг на самурая преди всичко останало трябва да бъде защитата на Императорския дом. Така, със сегашния си поход към столицата вие не сте войска, която ще се бие за мен, а такава, която ще се сражава от името на Императора.

При даването на заповед за тръгване пълководците и мъжете до един бяха с висок дух.

Токугава Иеясу от Микава, който наскоро се обвърза във военен съюз с Нобунага, също прати хиляда души от своите отряди за това голямо начинание. При потеглянето на цялата войска някои изразиха неодобрение.

— Господарят на Микава не е пратил много хора. Лукав е, досущ както винаги сме слушали за него.

В отговор на това Нобунага сви рамене и се засмя.

— Микава провежда преобразувания в управлението и стопанството си. Там нямат време за други съображения. За него би означавало големи разходи да прати точно сега много на брой войници. Дори и да го упрекват, ще бъде пестелив, но той не е обикновен пълководец. Допускам, че частите, които праща, са от неговите най-добри хора.

Тъкмо както очакваше Нобунага, хилядата войници от Микава начело с Мацудайра Канширо никога не бяха надминати в сражение. Винаги се биеха в първите редици и проправяха път за съюзниците си, така че тяхната храброст донесе още повече слава за името на Иеясу.

Всеки ден времето оставаше чудесно. В черни редици тридесетте хиляди маршируваха под ясното есенно небе. Колоната бе толкова дълга, че докато първите достигаха Кашивабара, тилната стража още минаваше през Таруи и Акасака. Знамената им скриваха небето. Щом минаха граничния град Хирао и влязоха в Такамия, някъде напред се чуха викове.

— Пратеници! Има пратеници от столицата!

Трима пълководци излязоха на коне да ги посрещнат.

— Искаме да се срещнем с господаря Нобунага.

Носеха със себе си писмо от Мийоши Нагайоши и Мацунага Хисахиде.

Щом предадоха това в щаба, Нобунага отвърна:

— Доведете ги тук.

Пратениците незабавно бяха въведени, но Нобунага се присмя на помирителното послание в писмото като на вражеска уловка.

— Кажете им, че ще дам отговора си, когато стигна в столицата.

Щом слънцето изгря на единадесетият ден, предните редици прекосиха река Аичи. На следващата сутрин Нобунага потегли към две от твърдините на Сасаки — Канонджи и Мицукури. Крепостта Канонджи бе в ръцете на Сасаки Джотей. Синът на Джотей, Сасаки Рокаку, подготви крепостта Мицукури за обсада. Родът Сасаки от Оми бе в съюз с Мийоши и Мацунага и когато по време на бягството си Йошиаки подири при тях убежище, те се бяха опитали да го убият.

Оми бе ключова област покрай брега на езерото Бива на пътя за юг. И Сасаки чакаха тук, като се хвалеха, че ще сразят Нобунага досущ както той бе унищожил Имагава Йошимото — с един удар. Сасаки Рокаку напусна крепостта Мицукури, съедини се с бащините си сили в Канонджи и разпредели своите отряди по осемнадесетте укрепления на Оми.

Нобунага засенчи очите си с ръка, погледна отвисоко и се засмя.

— Нали е чудесен този вражески строй? Също като в класически военен трактат.

Нареди на Сакума Нобумори и Нива Нагахиде да превземат крепостта Мицукури, като най-отпред постави отрядите от Микава. После продължи:

— Както ви казах нощта преди да потеглим, този поход към столицата не е лично отмъщение за пролята кръв — искам всеки войник в армията да разбере, че се бием за Императора. Не убивайте онези, които бягат. Не палете хорските домове. И доколкото е възможно, не изпотъпквайте полята, където още не е ожънато.

Водите на езерото Бива още не се виждаха от утринната мъгла. Като черна сянка, която проряза тази мъгла, тридесет хиляди мъже тръгнаха напред. Щом Нобунага видя сигналния огън, който даваше знак, че отрядите на Нива Нагахиде и Сакума Нобумори са нападнали крепостта Мицукури, той заповяда:

— Преместете щаба в крепостта Вада.

Крепостта Вада бе вражеско укрепление, тъй че нареждането на Нобунага означаваше да я нападнат и превземат. Той я изрече обаче така, сякаш заръчваше на хората си да заемат свободно от противници място.

— Самият Нобунага идва да ни нападне! — извика военачалникът начело на крепостта в отговор на съгледвачите от наблюдателната кула. Удари дръжката на сабята си и извика пред гарнизона:

— Самото небе ни праща това! И Канонджи, и Мицукури щяха да са в състояние да издържат поне месец, а през това време силите на Мацунага и Мийоши заедно със съюзниците им на север от езерото щяха да отрежат пътя на Нобунага за отстъпление. Но с нападението си над тази крепост Нобунага сам ускори своята гибел. Наистина превъзходна възможност! Не оставяйте такова военно щастие да ни убегне. Вземете главата на Нобунага!

Цялата войска изкрещя в знак на одобрение. Бяха уверени, че железните стени на рода Сасаки ще издържат един месец, ако и Нобунага да е начело на войска от тридесет хиляди души и да има много способни пълководци. Могъщите области, които ги заобикаляха, също вярваха в това. Но крепостта Вада падна за половин ден. След сражение, продължило малко повече от четири часа, защитниците бяха разгромени и побягнаха в планината или по бреговете на езерото.

— Не ги преследвайте! — нареди Нобунага от върха Вада.

Бързо вдигнатите там знамена ясно се различаваха под пладнешкото небе. Покрити с кръв и кал, мъжете постепенно се събраха под флаговете на своите военачалници. После, след като нададоха победен вик, изядоха обедните си дажби. Откъм Мицукури продължаваха да пристигат многобройни съобщения. Точно по същото време силите на Токугава от Микава, разположени на предната линия за настъпление към Нива и Нобумори, храбро се биеха, окъпани в кръв. Минута след минута в ръката на Нобунага се събираха известия за победа.

Новината за падането на Мицукури стигна до него, преди слънцето да е залязло. С наближаването на вечерта откъм крепостта в Канонджи се заиздига черен дим. Силите на Хидейоши вече правеха пробив. Бе дадена заповед за общо нападение. Нобунага премести стана си и цялата войска на Мицукури и съюзниците беше изтласкана към крепостта Канонджи. До падането на вечерта първите вече бяха проникнали зад стените на вражеските укрепления.

Звезди и искри изпълниха ясното есенно нощно небе. Силите на нападателите връхлетяха вътре. Подеха се победни песни и за тези, които се бяха съюзили със Сасаки, те трябва да са прозвучали като нерадостния глас на есенния вятър. Никой не бе очаквал, че тази твърдина ще падне само за един-единствен ден. Крепостта на връх Вада и осемнадесетте ключови укрепления не се оказаха никаква защита срещу бушуващите вълни на нападателите.

Целият род Сасаки, от жените и децата до предводителите му Рокаку и Джотей, с препъване и бой в тъмнината избяга от пламъците на завладените им крепости в укреплението в Ишибе.

— Останете бежанците да се крият, където поискат — утре пред нас отново ще има врагове.

Нобунага не само пощади живота им, но и пренебрегна голямото количество съкровища, което бяха понесли със себе си. Не бе в навиците му да се бави по пътя. Неговият ум вече бе в средата на бойното поле, в Киото. Пламъците затихнаха в централното укрепление на крепостта Канонджи. Веднага щом Нобунага влезе в това, което бе останало от нея, показа на отрядите си как ги цени с думите:

— Конете и хората трябва да отпочинат добре.

Самият той обаче не почива много. Тази нощ спа в доспехи и с пукването на зората събра своите старши служители на съвет. Отново заповяда из цялата област да бъдат окачени нареждания и незабавно прати Фува Кавачи със заповед да доведе Йошиаки от Гифу в Морияма.

Вчера се бе сражавал начело на войската — днес поемаше юздите на управлението. Такъв бе Нобунага. След като временно натовари четирима от своите военачалници с отговорностите на управлението и съда в пристанищния град Оцу, два дни по-късно той пресече езерото Бива. Докато издаваше заповед след заповед, почти забрави да яде.

Бе дванадесетият ден на месеца, когато Нобунага влезе внезапно в Оми и нападна Канонджи и Мицукури. После, до двадесет и пети, войската му бе преминала от завършека на сражението към разгласяване на известия относно новите закони на областта. Път към върховната власт, към средата на бойното поле! След това бойните кораби от източния бряг на езерото Бива бяха подредени в редица и отплаваха за Оми. Всичко, от подготовката на корабите до товаренето на дажбите за войската и храната за конете, бе свързано с помощта на обикновените хора. Естествено, те се свиваха от страх пред военната сила на Нобунага. Но в по голяма степен от това обстоятелството че простолюдието на Оми се обедини в подкрепата си за него, се дължеше на одобрението за начина му на управление, на който се доверяваха като на сигурен.

Нобунага бе единственият, спасил простите хора от пламъците на войната и открито обвързал се със съдбата им. Когато се запитаха какво ще стане с тях, той ги успокояваше. При такива обстоятелства нямаше време за утвърждаване на подробна и добре обмислена политика. Тайната на Нобунага не бе в нищо друго, освен в това да действа бързо и решително. Това което обикновените хора в тази разкъсана от междуособни войни страна искаха, очевидно не бе надарен властник или мъдрец. Светът беше в безпорядък. Щом Нобунага е в състояние да го ограничи, те биха преживели известно количество несгоди заради него.

Вятърът на езерото напомняше за това, че е есен и водата чертаеше красиви разтеглени рисунки по дирите на рояка от лодки. На двадесет и пети лодката на Нобунага прекоси водите на езерото от Морияма и спря близо до храма Мии.

Вече слязъл на брега, господарят очакваше нападение от Мийоши и Мацунага, но то така и не последва. Той поздрави Йошиаки пред храма с думите:

— Все едно, че вече сме влезли в столицата.

На двадесет и осми Нобунага най-сетне преведе отрядите си до Киото. Щом стигнаха Аватагучи, войската спря. Хидейоши, който стоеше редом с Нобунага, препусна напред в същото време, когато Акечи Мицухиде бързешком се връщаше от покритата кола.

— Какво има?

— Императорски вестоносци.

Нобунага също бе изненадан и бързо слезе от седлото. Двамата куриери идваха с писмо от Императора.

Нобунага се поклони ниско и с почит отвърна:

— Като местен воин аз нямам други заложби, освен да размахвам оръжията на войната. От времето на моя баща дълго оплаквахме печалното състояние на Императорския дворец и безпокойството в сърцето на Императора. Днес обаче аз идвам в столицата от един далечен край на страната, за да браня Негово Императорско Величество. Никоя друга отговорност не би била по-голяма чест за един самурай или по-голяма радост за моя род.

Тридесет хиляди войници мълчаливо и тържествено се заклеха заедно с Нобунага да се покоряват на желанията Императора.

Нобунага разпъна стана си при храма Тофуку. На същия ден по цялата столица бяха поставени обръщения към жителите. Първо дойде ред на разполагането на патрули. Дневната стража бе поверена на Сугая Куемон, а нощната — на Хидейоши.

Един от войниците от армията на Ода бе излязъл да пийне, а след победа войникът лесно става надменен. Пил и ял до насита, той подхвърли няколко монети, които възлизаха на по-малко от половината от дължимото и си тръгна с думите:

— Това трябва да стигне.

Съдържателят изтича подире му с викове и щом се опита да улови войника, онзи го удари и после с клатушкане се отдалечи. Стигнал по средата на обиколката си, Хидейоши стана свидетел на произшествието и незабавно нареди мъжът да бъде задържан. Щом го доведоха в щаба, Нобунага похвали стражите, лиши войника от доспехи и заповяда да го завържат за едно голямо дърво пред храмовата порта. После сложиха табела с означение на провинението му и Нобунага нареди човекът да бъде изложен седем дни на показ и после обезглавен. Всеки ден пред храмовите порти в двете посоки минаваше огромно множество хора. Много от тях бяха търговци или благородници, а имаше също и вестоносци от други храмове и светилища, както и дюкянджии, които превозваха стоката си.

Минувачите се спираха да прочетат написаното и да погледнат вързания за дървото мъж. Така обикновените хора от столицата станаха свидетели и на справедливостта на Нобунага, и на суровостта на неговите закони. Видяха, че законът, окачен на табели из целия град — че кражбата дори и на една игла ще се наказва със смърт, — ще се прилага най-строго, и това като се започне от собствените войници на Нобунага.

Изразът „глава за петак“ стана често срещан сред хората като име на наказание от вида, който прилагаше управлението на Нобунага. От потеглянето на войската от Гифу бяха минали двадесет и един дена.

След като Нобунага уреди положението в столицата и се върна в Гифу, той изостави работите, които досега го бяха занимавали и откри, че Микава вече не е слабата и поразена от бедност област, която някога беше.

Не можеше тайно да не се почуди на бдителността на Иеясу. Господарят на Микава не се бе задоволил просто с това да бъде кучето-пазач на задната порта на Овари и Мино, докато съюзникът му Нобунага предприема поход до средата на бойното поле. Наместо да остави сгодния случай да му се изплъзне, той прогони отрядите на наследника на Имагава Йошимото, Уджидзане, от двете области Суруга и Тотоми. Това, разбира се, не стана само с негови собствени сили. Свързан от една страна с рода Ода, той бе в единодействие също и с Такеда Шинген в Кай и имаше с него споразумение да си поделят двете оставащи области на Имагава. Уджидзане прояви глупост даде и на Токугава, и на Такеда голям брой добри поводи да го нападнат.

При все че страната тънеше в безпорядък, всеки военен предводител разбираше, че не може да започне война без някаква причина и че ако постъпи тъй, в крайна сметка ще изгуби сражението. Уджидзане бе начело на управление, срещу което врагът можеше да има морални възражения тъкмо от такъв род и беше достатъчно плиткоумен да не вижда какво крие бъдещето. Всички знаеха, че той е недостоен приемник на Йошимото.

Областта Суруга стана собственост на рода Такеда, докато Тотоми премина във владение на Токугава. На Нова година през тринадесетата година на Ейроку Иеясу повери крепостта Окадзаки на сина си и сам се премести в Хамацу в Тотоми. На втория месец пристигна поздравително послание от Нобунага:

Миналата година самият аз споменах за дълго таеното желание и имах някои малки успехи, но нищо не може да бъде по-щастливо от прибавянето на плодородната земя Тотоми към Вашето владение. Заедно, ние ставаме още по-силни.

Рано през пролетта Иеясу отиде да придружи Нобунага в Киото. Разбира се, целта на пътуването беше да се порадват на столицата напролет и да отдъхнат под черешовите цветове, или поне така се смяташе. От гледище на политиката обаче светът наблюдаваше срещата на двамата държавни мъже в Киото и се питаше за какво всъщност става дума.

Но този път пътуването на Нобунага бе просто едно бляскаво и лениво придвижване към града. Двамата прекарваха по цели дни сами в полето на лов със соколи. Нощем Нобунага уреждаше пиршества в странноприемницата, където отсядаха и караше селяните да изпълняват своите обичайни песни и танци. В крайна сметка всичко не наподобяваше нещо повече от излет. В деня, когато Нобунага и Иеясу трябваше да пристигнат в столицата, Хидейоши, който отговаряше за защитата на Киото, излезе чак Оцу да ги посрещне. Нобунага го представи на Иеясу.

— Да, отдавна го познавам. За първи път го срещнах, когато посетих Кийосу и той бе сред самураите, подредени на входа да ме посрещнат. Това беше годината след битката при Окехадзама, значи преди доста време.

Иеясу погледна право към Хидейоши и се усмихна. Онзи се учуди колко е добра паметта на човека насреща му. Сега Иеясу бе на двадесет и осем години. Господарят Нобунага — на тридесет и шест. Хидейоши щеше да навърши тридесет и четири. Битката при Окехадзама бе станала преди цели десет години.

Щом се установиха в Киото, Нобунага отиде първо да огледа поправките, които правеха на Императорския дворец.

— Очакваме Дворецът да бъде завършен до догодина — го осведомиха двамата надзорници на строителството.

— Не скъпете разходите — отвърна Нобунага. — Императорския дворец от години лежи порутен.

Иеясу чу бележката му и се обади:

— Наистина завиждам на положението ви. Вие сте в състояние на дело да покажете своята вярност към Императора.

— Така е — отговори Нобунага без да скромничи и кимна сякаш в знак на самоодобрение.

Така Нобунага не само преустрои Императорския дворец, а също и направи преглед на дворцовите сметки. Императорът разбира се беше доволен и верността на владетеля на Овари впечатли хората. Като видя, че благородниците са спокойни, а по-низшите съсловия — мирни и доволни, Нобунага наистина се наслади на прекараното с Иеясу през втория месец време, съзерцаваше черешовите цветове, посещаваше чайни церемонии и слушаше музика.

Кой би могъл да знае, че по това време умът му се подготвяше да срещне с един удар нова поредица от трудности? Нобунага предприемаше действия в зависимост от развитието на обстоятелствата и дори докато спеше, не изоставаше с очертаването и изпълнението на своите планове. На втория ден на четвъртия месец всичките му военачалници внезапно получиха повиквания да се съберат в резиденцията на шогуна.

Голямата зала за съвети бе пълна.

— Става дума за рода Асакура от Ечидзен — започна Нобунага и разкри какво бе замислял от втория месец насам. — Господарят Асакура пренебрегна многобройните молби на шогуна и не е предложил дори едно парче дърво за строежа на Императорския дворец. Той е бил назначен от шогуна и има положението на императорски служител, но не мисли за нищо, освен разкоша и безделниченето на собствения си род. Бих искал сам да разследвам това провинение и да събера наказателен отряд войници. Какви са вашите мнения?

Сред тези, които упражняваха пряко влияние върху шогуна, имаше много, за които Асакура бяха стари приятели и които косвено поддържаха рода — никой обаче не изрази несъгласие. Но тъй като голям брой хора с готовност изказаха искрено одобрение, решението бе взето с неподправено мнозинство.

Да нападнат Асакура щеше да означава поход в северните области. Това бе сериозно начинание, но за много кратко време планът беше одобрен. Още на същия ден излезе призив, че ще се събира войска и до двадесетия ден на същия месец тя вече бе на стан в Сакамото. Към отрядите на Овари и Мино се присъединиха и осем хиляди войни от Микава, начело с Токугава Иеясу. Покрай брега на езерото Ниодори, в топлия четвърти месец на късната пролет, се точеше войска от близо сто хиляди души.

Докато правеше преглед на частите си, Нобунага посочи към планинската верига на север.

— Вижте! Снегът, който покриваше планините в северните области, се е разтопил. Скоро за нас ще разцъфне пролетта!

Хидейоши бе включен във войската му и водеше едно голямо поделение.

Той кимна сам на себе си, като мислеше: „Е, докато господарят Нобунага се забавляваше тази пролет в столицата заедно с господаря Иеясу, той е чакал и да се разтопят снеговете в планинските проходи, които водят на север.“

А още повече разсъждаваше за това, как същинското умение на Нобунага се прояви при поканването на Иеясу в столицата. Непряко бе показал собствената си сила и постижения, тъй че Иеясу да не се скъпи за отрядите, които праща. Такова е умението на Нобунага. Дори при безпорядъка, в който се намира сега светът, неговите способности ще го обединят наново. Хидейоши вярваше, че това е истина и повече от всеки друг разбираше, че значението на тази битка е в нейната абсолютна необходимост.

Войската настъпи от Такашима, мина през Кумагава във Вакаса и занапредва към Цуруга в Ечидзен. Вървеше все направо и направо, като опожаряваше вражеските крепости и гранични постове, прекосяваше планина след планина и преди да е свършил месецът, нападна Цуруга.

Асакура, които не бяха взимали вражеските сили кой знае колко на сериозно, бяха удивени, че онези вече са стигнали дотам. Само преди половин месец Нобунага се веселеше сред пролетните цветове на столицата. Макар да успяха да направят толкова бързо военните си приготовления, Асакура дори и в сънищата си не можеха да повярват, че сега виждат неговите знамена тук, в своята собствена област.

Древният род Асакура, в началото си от императорско потекло, се бе издигнал благодарение на своята помощ за първия шогун и по-късно бе получил цялата област Ечидзен.

Родът беше най-силният във всички северни области — така смятаха и те самите, и останалите. Асакура се нареждаха сред участниците в шогунското управление, земите им бяха щедро дарени от природата и можеха да се опрат на голяма военна сила.

Щом чу, че Нобунага вече е стигнал до Цуруга, Йошикаге почти избухна срещу този, който му донесе новината:

— Не си губи ума. Сигурно бъркаш.

Стичащата се към Цуруга войска на Ода устрои там главния си лагер и прати части да нападнат крепостите Канегасаки и Тедзуцугамине.

— Къде е Мицухиде? — попита Нобунага.

— Генерал Мицухиде е начело на предните отряди — отвърна един от служителите.

— Повикай го при мен! — бе заповедта.

— Какво има, господарю? — попита Мицухиде, след като бързешком се появи от предната редица.

— Ти дълго време си живял в Ечидзен, значи трябва особено добре да познаваш местностите от тук до главното укрепление на Асакура в Ичиджогадани. Защо се биеш с предните отряди заради дребни късчета земя, а не си измислил някой голям план? — поиска да узнае Нобунага.

— Простете — Мицухиде се поклони, сякаш Нобунага го бе засегнал някъде дълбоко навътре. — Ако ми дадете вашата заповед, ще ви нарисувам карта и ще ви я предоставя за оглед.

— Е, тогава ще ти дам официална заповед. Картите, които имам под ръка, са доста груби и изглежда има места, където може да са изцяло неверни. Сравни ги с тези, които имаш, поправи ги и ми ги върни.

Мицухиде притежаваше много точни карти, с които тези на Нобунага не можеха да се сравняват. Той се оттегли и после се върна със своите собствени карти, които представи на господаря си.

— Мисля, че трябва да огледаш низините и възвишенията. Може би е по-добре да те направя офицер в моя походен щаб.

Оттогава нататък Нобунага не оставяше Мицухиде да се отдалечава от стана му.

Тедзуцугамине, крепостта, защитавана от Хита Укон, скоро се предаде. Крепостта в Канегасаки обаче не падаше така бързо. В нея се бе укрепил Асакура Кагецуне — един военачалник на двадесет и шест години. Когато на младини той бе монах, имаше такива, които говореха, че ще е жалко за войн с неговото телосложение и дух да положи свети обети. Така бе насила върнат към светския живот и начело на крепост, бързо се отличи дори при рода Асакура. Заобиколен от повече от четиридесет хиляди войници, предвождани от такива стари и опитни военачалници като Сакума Нобумори, Икеда Шоню и Мори Йошинари, Кагецуне с невъзмутимо изражение погледна надолу от крепостната наблюдателница и по лицето му се яви усмивка.

— Каква показност.

Йошинари, Нобумори и Шоню предприеха общо нападение, покриха стените с петна от кръв и оставиха войниците си да се държат като мравки за нея през целия ден. Когато в края му преброиха телата, противникът бе загубил над триста души, но труповете на собствените им хора надхвърляха осемстотин. Тази вечер обаче крепостта в Канегасаки остана под огромната лятна луна, величествена и непристъпна.

— Тази крепост няма да падне. Дори и да успеем, за нас това няма да е победа — каза Хидейоши тази вечер на Нобунага.

Нобунага изглеждаше малко нетърпелив.

— Защо да не бъде победа, ако крепостта падне?

В такива случаи нямаше причина той да бъде в добро настроение.

— Ечидзен няма непременно да бъде сразен с падането тази единствена крепост. След превземането й вашата военна сила, господарю, няма със сигурност да нарасне.

Нобунага го прекъсна с въпроса:

— Но как можем да настъпваме, без да сме преодолели Канегасаки?

Хидейоши внезапно се извърна настрани. Иеясу бе влязъл и тъкмо стоеше пред тях. Щом го видя, Хидейоши бързо се оттегли с поклон. После донесе рогозка и предложи на господаря на Микава място за сядане до Нобунага.

— Прекъсвам ли ви? — попита Иеясу и след това седна на мястото, което му бе осигурил Хидейоши. Самия него обаче той не зачете дори с най-малък знак. — Изглежда, бяхте посред някакъв спор.

— Не.

Нобунага направи на Хидейоши знак с брадичка и като посмекчи малко тона си, обясни на Иеясу какво точно бяха обсъждали.

Иеясу кимаше и втренчено гледаше към Хидейоши. Бе осем години по-млад от Нобунага, но на Хидейоши му се струваше, че е тъкмо обратното. Щом Иеясу погледнеше към него, не можеше да си представи, че държанието и изразът му са на човек, ненавършил още тридесет.

— Съгласен съм с това, което ви е казал Хидейоши. Да пилеем по-нататъшно време и да жертваме още хора пред тази крепост не е добър начин на действие.

— Мислите ли, че трябва да отменим нападението и да се насочим към главната твърдина на противника?

— Нека първо чуем какво има да каже Хидейоши. Изглежда, че има нещо предвид.

— Хидейоши.

— Да, господарю.

— Кажи ни плана си.

— Нямам план.

— Какво?

Нобунага не бе единственият, в чийто поглед се четеше изненада. Изразът на лицето на Иеясу също бе малко озадачен.

— В крепостта има три хиляди войници, а стените й са закалени от тяхната воля да срещнат десетхилядната ни войска и да се бият до смърт. Макар да е малка, няма причина тя да падне лесно. Дори и да имахме план, се съмнявам, че щяхме да я разклатим. И тези войници също са хора, значи допускам, че трябва да се поддадат на искрени чувства и откритост…

— Пак ли почваш, а? — обади се Нобунага.

Не искаше Хидейоши да разпуска повече езика си. Иеясу бе неговият най-могъщ съюзник и той се отнасяше към него с извънредна учтивост, но в крайна сметка този човек беше господар на двете области Микава и Тотоми и не влизаше в доверения кръг на рода Ода. В добавък към това, Нобунага достатъчно добре познаваше мисленето на Хидейоши, за да трябва в подробности да чува какво точно смята, че да може да му се довери.

— Хубаво. Това е хубаво — каза Нобунага. — Ще ти дам пълномощия да направиш това, което си намислил, каквото и да е то. Тръгвай и го приведи в изпълнение.

— Благодаря, господарю.

Хидейоши се оттегли, сякаш въпросът не бе от особена важност. Тази нощ обаче той влезе сам във вражеската крепост и се срещна с нейния предводител Асакура Кагецуне. Хидейоши разтвори сърцето си и говори с младия господар на крепостта.

— И вие произхождате от самурайско семейство, значи навярно предвиждате крайния резултат на тази битка. По-нататъшна съпротива ще има за следствие само загубата на ценни войници. Аз в частност не желая да ви виждам да умирате от безполезна смърт. Наместо това, защо не отворите вратите на крепостта и не се изтеглите, както подобава, за да се присъедините към силите на господаря Йошикаге и да ни срещнете отново, на друго бойно поле? Аз лично ще гарантирам сигурността на всички скъпоценности, оръжия, жени и деца в крепостта и невредими ще ви ги пратя.

— Да сменим бойното поле и да ви срещнем наново някой друг ден би било интересно — отвърна Кагецуне й отиде да подготви отстъплението.

С пълно уважение като към самурай Хидейоши предостави на оттеглящия се противник всички удобства и ги изпрати на един час път от крепостта.

Уреждането на въпроса с Канегасаки отне ден и половина, но когато Хидейоши осведоми своя господар за направеното, единственият негов отговор бе:

— Така ли? — и той не изрази никаква голяма изненада.

По вида на лицето на Нобунага обаче си личеше, че изглежда мисли: „Прекалено добре се справи — за заслугите си има граница.“ Голямата полза от плана на Хидейоши обаче надали можеше да бъде отречена, независимо кой дава преценката.

А и ако Нобунага го бе похвалил твърде високо, това би създало положение, при което военачалниците Шоню, Нобумори и Йошинари щяха да са прекалено засрамени, за да погледнат господаря си отново в очите. В крайна сметка те пратиха на смърт осемстотин души и въпреки численото превъзходство не бяха успели да разгромят противника. Хидейоши бе дори още по-чувствителен за това, какво изпитват тези пълководци и когато докладваше за станалото, не спомена собственото си хрумване като първоизточник на своите усилия. Каза просто, че е следвал заповедите на Нобунага.

— Намерението ми беше да изпълня всичко според нарежданията. Надявам се да простите неумелите ми действия, както и внезапността и тайнствеността на всичкото това.

С това извинение той се оттегли.

По това време Иеясу се оказа заедно с останалите военачалници редом с Нобунага. Той изръмжа нещо на себе си и се загледа в излизащия Хидейоши. От този момент насетне осъзна, че има един страховит човек, не много по-възрастен от него, който се е родил през същото време, в което и той. Между това, изоставил Канегасаки и сега в разгара на отстъплението, Асакура Кагецуне бързаше напред, като си мислеше, че ще присъедини своите части към тези в главната крепост Ичиджогадани и отново, на друго бойно поле, ще премери силите си с войската на Нобунага. Още на път, той срещна двадесетхилядния отряд, който Асакура Йошикаге бе пратил в стремителен ход да помогне на обсадената Канегасаки.

— Значи сте успели! — възкликна Кагецуне, със съжаление, че е последвал съвета на врага. Беше обаче твърде късно.

— Защо изоставихте крепостта без битка? — извика разярен Йошикаге, но се видя принуден да обедини двете войски и да се върне в Ичиджогадани.

Хората на Нобунага проникнаха чак до прохода Киноме. Ако успееше да се вреже на това ключово място, право пред него щеше да е самото седалище на рода Асакура. Едно спешно известие обаче порази войниците на Ода.

Съобщението ги осведоми, че Асаи Нагамаса от Оми, чийто род от няколко поколения насам бе в съюз с Асакура, е повел войска на север от езерото Бива и отрязал пътя за отстъпление на Нобунага. Освен това Сасаки Рокаку, който вече бе вкусвал поражението от ръцете на Нобунага, действа в съгласие с Асаи и настъпва от планинския окръг Кога. Един подир друг те бяха повели войските си, за да ударят Нобунага отстрани.

Врагът бе отпред и отзад на нападащата войска. Навярно поради тази промяна в обстоятелствата духът на отрядите на Асакура сега бе висок и те бяха готови да излязат вън от стените на Ичиджогадани и да подемат яростно ответно нападение.

— В челюстите на смъртта сме — каза Нобунага.

Разбра, че все едно са търсели собствените си гробове на вражеска земя. Това, което внезапно предизвика страха му, не бе просто, че Сасаки Рокаку или Асаи Нагамаса са препречили пътя за отстъпление — това, от което Нобунага се боеше до самия мозък на костите си, бе възможността монасите-войни от Хонганджи, чиято крепост бе в околността, да нададат боен вик против нашественика и да развеят знамената си срещу него. Времето изведнъж се промени и сега нападащата войска бе като лодка, тръгнала срещу бурята.

Но къде има достатъчно голямо отверстие за изтегляне на десет хиляди войници? Майсторите на бойното изкуство предупреждават, че едно настъпление е по природа лесно, а оттеглянето — трудно. Допусне ли една грешка, военачалникът може после да претърпи нещастието от гибелта на цялата своя войска.

— Моля, позволете ми да застана начело на последните редици. Тогава господарят може да мине напряко през Кучикидани, без да го обременяват прекалено много хора и под прикритието на нощта да се измъкне от тази мъртвешка земя. Преди да стане пладне, останалите отряди могат да се оттеглят направо към столицата — предложи Хидейоши.

С всеки изминал миг опасността ставаше по-голяма. Тази вечер, придружаван от неколцина служители и отряд от само триста души, Нобунага последва непроходимите равнини и дефилета и цяла нощ язди към Кучикидани. Безброй пъти бяха нападани от монасите-войни от ордена Ико и от местни разбойници; два дни и две нощи вървяха без храна, вода или сън. Накрая стигнаха на вечерта на четвъртия ден Киото, но дотогава мнозина от тях бяха така уморени, че почти бяха осакатели. Те обаче бяха щастливците. Онзи, който трябваше да бъде съжаляван повече, бе човекът, поел доброволно в свои ръце отговорността за последните редици и след като главната част от войската се бе измъкнала, останал назад с мъничък отряд в самотната крепост Канегасаки.

Това бе Хидейоши. Останалите военачалници, които досега бяха завиждали на успехите му и тайно го бяха назовавали дърдорко и парвеню, сега се разделяха с него с искрени похвали, като го наричаха „опора на рода Ода“ и „истински воин“. На тръгване носеха в лагера му огнестрелно оръжие, барут и припаси. Щом оставеха провизиите и си тръгнеха, изглеждаше, сякаш слагат венци върху гроб.

После, от сутринта до обяд след среднощното измъкване на Нобунага, деветте хиляди войници начело с Кацуие Нобумори и Шоню успешно се изплъзнаха от врага. Щом отрядите на Асакура видяха това и се спуснаха да ги преследват, Хидейоши ги удари отстрани и застраши тила им. И когато силите на Ода най-сетне бяха в състояние да се изплъзнат от бедствието, Хидейоши и отрядите му се заключиха в крепостта Канегасаки и се зарекоха: „Тук ще се разделим с този свят“.

В доказателство за волята си да умрат в битка те здраво залостиха крепостната порта, хранеха се с каквото имаше за храна, спяха щом имаше време за сън и казаха своето сбогом на света. Начело на нападащите отряди на Асакура бе смелият военачалник Кея Шичидзаемон. Наместо да жертва много от собствените си хора, като ги праща напред срещу отряди, готови да умрат, той обсади крепостта и отряза на Хидейоши пътя за отстъпление.

— Нощно нападение!

Когато това предупреждение прозвуча на втората нощ, всички предварително направени приготовления бяха приложени без ни най-малко объркване. Войската на Кея се спусна върху движещия се в мрака противник и напълно разби малкия отряд на Хидейоши, който бързо побягна обратно в крепостта.

— Врагът е решен да умре и издава своя предсмъртен вик! Да използваме тази възможност и до сутринта крепостта ще е наша! — разпореди Кея.

Спуснаха се към ръба на рова, сглобиха салове и прекосиха водната преграда. Почти за никакво време хиляди войници се озоваха върху каменните стени.

После, точно както се бе зарекъл Шичидзаемон, Канегасаки падна с идването на утрото. Какво обаче завари отрядът вътре? В крепостта нямаше и един от защитниците. Знамената им стояха вдигнати. Към небето вече се виеше дим. Цвилеха коне. Хидейоши обаче не беше там. Нападението от предишната вечер изобщо не беше нападение.

Водена от Хидейоши, малката войска само се престори, че бяга обратно към крепостта, докато в действителност като вятър търсеше да избегне отнякъде сигурната смърт. При изгрев-слънце хората на Хидейоши бяха вече в подножието на планините, които се виеха по границата между двете области и правеха бягството им вече безопасно.

Разбира се, Кея Шичидзаемон и отрядите му не наблюдаваха тяхното отдалечаване в нямо изумление.

— Гответе се за преследване! — заповяда той. — След тях.

Отредите на Хидейоши поеха път за отстъпление дълбоко в планините, като продължиха бягството си през цялата нощ, без да спират, за да се хранят или да пият.

— Още не сме напуснали леговището на тигъра! — ги предупреди Хидейоши. — Не се отпускайте. Не почивайте. Не мислете за жаждата. Само запазете волята за живот!

И те продължаваха своя ход под напътствията на Хидейоши. Както се очакваше, Кея почна да ги настига. Щом чу зад себе си бойните викове на противника, Хидейоши първо нареди кратка почивка, а после заговори на своите войници:

— Не се плашете. Враговете ни са глупци. Надават боен вик, докато са в долината, а ние — нависоко. Всички сме уморени, но противникът ни преследва разгорещено и много от тях ще се изтощят. Щом стигнат достатъчно близо, обсипете ги със скали и камъни и ги промушете с копията си.

Хората му бяха уморени, но при яснотата и разумността на думите му си възвърнаха увереността.

— Елате ни хванете! — завикаха те и застанаха готови за нападението.

Подигравката на Кея над отрядите на Хидейоши му бе върната с позорно поражение. Безброй трупове изпопадаха под камъните и копията.

— Отстъпвайте!

Гласът, изкрещял тази заповед, накрая прегракна в долината, през която заотстъпваха Асакура.

— Сега е сгодният момент! Отдръпнете се! Отстъпвайте!

Хидейоши сякаш почти подражаваше действията на противника и като се обърнаха, неговите хора заотстъпваха към низините на юг. Кея повторно тръгна да ги преследва начело на оцелелите си войници. Хората му бяха наистина неумолими и при все че силата на техния наказателен отряд вече бе значително отслабена, монасите-воини от Хонганджи се присъединиха към нападението и когато войниците на Хидейоши се опитаха да преминат през планините надолу в Оми, им затвориха пътя. Щом онези поискаха да свърнат встрани, от блатата и горите вляво и вдясно полетяха стрели и камъни, придружени от викове:

— Не ги пускайте да минат!

Дори и Хидейоши почна да си мисли, че е ударил последният му час. Сега обаче бе моментът да сберат волята си за живот и да се противопоставят на изкушението да се предадат.

— Нека небето реши дали съдбата ни е добра или лоша и дали ще живеем или ще умираме! Тичайте през блатото на запад. Бягайте покрай планинските потоци. Водите им се вливат в езерото Бива. Тичайте бързо като самата вода. Спасението ви от смъртта е бързината!

Не им казваше да се бият. Това бе онзи Хидейоши, който така добре знаеше как да печели хората, но дори той не помисли да нареди на прегладнелите си войници, вървели две денонощия без сън или почивка, да тръгнат срещу засада от неизвестен брой въоръжени монаси. Всичко, което искаше, бе да помогне и на последния войник от изтощения отряд да се завърне в столицата. А няма нищо по-силно от волята за живот.

По заповед на Хидейоши уморените и мъчени от глад части с почти свръхестествена сила се спуснаха надолу по склона и си проправиха път до блатото. Това бе ход, който не можеше да се нарече нито военна хитрост, нито дори самоотрицание, тъй като скритите в дебрите на гората монаси-воини бяха подобни на комари. И въпреки това те продължаваха да тичат право пред вражеските редици. Това всъщност отвори в тях процеп и те успяха да разбият на части внимателно заложената засада. Докато бягаха, редът се превърна в безпорядък и всички мъже, като следваха планинските потоци, се заспускаха тичешком на юг.

— Езерото Бива!

— Спасени сме!

Те викаха от радост.

На следващия ден влязоха в Киото.

Щом Нобунага ги видя, възкликна:

— Слава на небето, че се връщате живи. Като богове сте. Наистина като богове.

Книга четвърта
Първа година на Генки
1570 г.

Действащи лица и местности

Асаи Нагамаса, господар на Оми и шурей на Нобунага

Асакура Йошикаге, господар на Ечидзен

Амакасу Санпей, нинджа на рода Такеда

Такеда Шинген, господар на Кай

Кайсен, дзен-монах и съветник на Шинген

Сакума Нобумори, старши служител на рода Ода

Такей Секиан, старши служител на рода Ода

Мори Ранмару, оръженосец на Нобунага

Фуджикаге Микава, старши служител на рода Асаи

Оичи, съпруга на Асаи Нагамаса и сестра на Нобунага

Чача, най-голямата дъщеря на Оичи и Нагамаса

Хонганджи, седалище на монасите-воини от ордена Ико

Връх Хиеи, планина източно от Киото и седалище на ордена Тендай

Кай, област на рода Такеда

Хамамацу, крепост на Токугава Иеясу

Ниджо, дворецът на шогуна в Киото

Оми, област на рода Асаи

Одани, главната крепост на рода Асаи

Ечидзен, област на рода Асакура

Враг на Буда

На първата нощ след завръщането си в Киото офицерите и мъжете от последните отряди, едва успели с бягство да спасят живота си, можеха да мислят само за едно — сън.

След като докладва на Нобунага, Хидейоши си тръгна като зашеметен.

Сън. Сън.

На следващата сутрин отвори само за миг очи и веднага заспа отново. Към пладне бе събуден от един прислужник и яде малко оризова каша, но в полубудно-полузаспалото си състояние усети само, че вкусът й е добър.

— Да спите ли се връщате? — попита удивен слугата.

Най-сетне Хидейоши се събуди вечерта на втория ден в пълно объркване.

— Кой ден е?

— Вторият — отвърна самураят на стража.

„Вторият, помисли си той, докато тежко извличаше тялото си от стаята. Господарят Нобунага също трябва да се е възстановил.“

Нобунага бе преустроил Императорския дворец и издигнал ново жилище за шогуна, но сам нямаше дом в столицата. Винаги, когато идваше в Киото, отсядаше в някой храм, а служителите му нощуваха в съседните храмове на същия орден.

Хидейоши излезе от храма, където бе настанен и за първи път от няколко дни вдигна поглед към звездите. „Почти лято е“, помисли си. И после осъзна, че е все още жив. Почувства се извънредно щастлив. Макар да беше късно през нощта, помоли да бъде приет от Нобунага. Въведоха го веднага, сякаш господарят вече го очаква.

— Трябва да си доволен от нещо, Хидейоши — каза Нобунага. — На лицето ти има необикновена усмивка.

— Как бих могъл да не съм доволен? — отвърна той. — Допреди това не съзнавах какво благословено нещо е животът. Но след като за малко избегнах смъртта, разбрах, че не ми трябва нищо повече, освен този живот. Само като погледна онази лампа или лицето ви господарю, зная че съм жив и че съм дарен с далеч повече, отколкото заслужавам. Но вие как се чувствате, господарю?

— Не мога да не бъда разочарован. Това е първият път, когато усещам срама и горчивината от поражението.

— Постигал ли е някой някога нещо голямо, без да претърпи поражение?

— Е, и това ли можеш да прочетеш по лицето ми? На коня му стига един удар с камшик по корема. Приготви се за път, Хидейоши.

— За път ли?

— Тръгваме обратно за Гифу.

Тъкмо когато Хидейоши се поздравяваше, че върви с една крачка пред Нобунага, господарят му отново излезе начело. За него имаше няколко важни причини да се върне колкото се може по-бързо в Гифу.

Макар Нобунага да се ползваше с името на мечтател, знаеше се също че е решителен човек на действието. Тази нощ Нобунага, Хидейоши и не повече от триста мъже заедно с тях напуснаха столицата с бързината на внезапна буря. Дори и при тази скорост обаче заминаването им не можеше да остане в тайна.

Кратката нощ още не бе свършила, когато групата стигна в Оцу. Шум от изстрел отекна в планините и разцепи предутринния мрак. Конете заритаха уплашени. Разтревожени за Нобунага, служителите препуснаха напред, като в същото време се оглеждаха за стрелеца.

Нобунага сякаш не бе забелязал стрелбата — всъщност, той вече препускаше на повече от петдесет разкрача напред. Обърна се и извика от разстояние:

— Оставете го!

Тъй като беше сам и далеч бе изпреварил останалите, те оставиха неуспелия убиец зад гърба си. Щом Хидейоши и останалите военачалници се изравниха с Нобунага и го попитаха дали е ранен, онзи намали хода на коня си и вдигна ръкав, за да им покаже малка дупчица във веещия се плат.

— Съдбата ни се определя свише — отбеляза само той.

По-късно се узна, че човекът стрелял по Нобунага, бил един прочут с точността си монах-воин.

„Съдбата ни се определя свише“, бе казал Нобунага, но това не означаваше че бездейно очаква волята на небето. Знаеше как му завиждат неговите съперници сред военните повелители. Когато простря криле от малкото си владение, което покриваше не повече от два окръга на Овари, над цялата тази област и Мино, не бяха оценили това особено високо. Но сега, когато излезе по средата на сцената и даваше заповеди от Киото, могъщите местни родове внезапно усетиха безпокойство. Родове, с които не бе имал каквито и да е спорове — Отомо и Шимадзу от Кюшу, Мори от западните области, Чосокабе от Шикоку и дори Уесуги и Дате далеч на север — всички гледаха с враждебност на неговите успехи.

Истинската опасност идваше обаче от собствените му роднини по сватовство. Ясно е, че повече не трябва да има доверие на Такеда Шинген от Кай, нито пък можеше да нехае за Ходжо, а Асаи Нагамаса от Одани, който се бе оженил за сестра му беше живо доказателство за слабостта на скрепените с бракове политически съюзи. Щом Нобунага навлезе в северните земи, главният му враг — човекът който внезапно се съюзи с Асакура и застраши неговия пътя за отстъпление — бе не някой друг, а Асаи Нагамаса, който отново доказа че честолюбието на един мъж не може да бъде вързано с женски коси.

Накъдето и да погледнеше виждаше врагове. Остатъците от родовете Мийоши и Мацунага още бяха силни противници, които дебнат в засада, а монасите-воини от Хонганджи навсякъде раздухваха пламъците на бунта срещу него. Изглеждаше, че след като пое властта, цялата страна се е обърнала против него и най-благоразумно сега бе да тръгне обратно за Гифу. Ако още месец се беше помайвал в Киото, можеше да няма вече крепост и род, при които да се завърне. Без произшествия обаче стигна в крепостта Гифу.

— Стража! Стража!

Кратката нощ още не беше свършила, но Нобунага викаше от спалнята си. Беше горе-долу времето, когато над Инабаяма трябваше да се чуе песента на кукувицата, време, не необичайно за това Нобунага да се събуди и неочаквано да даде някакво нареждане. Нощната му охрана бе свикнала с такива неща, но изглежда, винаги, когато поразхлабеха малко бдителността си, Нобунага ги изненадваше.

— Да, господарю?

Този път стражът беше бърз.

— Свикай военен съвет. Кажи на Нобумори незабавно да събере генералния щаб — каза Нобунага на излизане от спалнята.

Оръженосците и прислугата се завтекоха след него. Още бяха полузаспали и надали можеха да кажат полунощ ли е или утро. Със сигурност бе още тъмно, а звездите светеха ярко по нощното небе.

— Ще запаля лампите — каза един от слугите. — Моля, почакайте само за миг, господарю.

Но Нобунага вече се бе разсъблякъл. Влезе в банята и започна да се облива с вода и да се мие.

Във външното укрепление объркването бе дори по-лошо. Хора като Нобумори, Тадацугу и Хидейоши спяха в крепостта, но много от останалите военачалници бяха останали в града под нея. Щом пратениците тръгнаха да ги викат, залата бе почистена и лампите — запалени.

Накрая всички пълководци се събраха за военния съвет. Бялата светлина от лампите огряваше лицето на Нобунага. Решил бе на сутринта да препусне в поход срещу Асаи Нагамаса от Одани. Макар това събиране да бе замислено като военен съвет, неговата цел не беше изказването на различни мнения или обсъждането им. Нобунага просто искаше да чуе дали някой има предложения относно тактиката на нападението.

Щом стана ясно докъде стига решимостта му, над събраните военачалници падна мъртво мълчание. Сякаш нещо ги бе поразило дълбоко в сърцата. Връзката на Нобунага с Нагамаса, както всички знаеха, бе повече от политически съюз. Нобунага наистина обичаше своя зет, когото бе канил в Киото и лично развеждал из града.

Ако Нобунага не бе казал на Нагамаса за нападението си над рода Асакура, то бе, понеже Асаи и Асакура бяха свързани със съюз, много по-стар от връзките на рода Асаи с Ода. Като мислеше за деликатното положение на зет си, той се опита да го задържи в най-добрия случай настрана.

Щом обаче Нагамаса узна, че войската на Нобунага е дълбоко във вражеска земя, той предаде своя родственик, отряза пътя му за отстъпление и го тласна към неизбежен разгром.

Откакто се върна от Киото, Нобунага измисляше наказание за своя зет. Посред нощ му бяха предали тайно известие. То го осведомяваше, че с подкрепата на крепостта Канонджи и монасите-воини Сасаки Рокаку е станал подстрекател на селско въстание. Като се възползва от безпорядъка, Рокаку се кани, в съгласие с рода Асаи, да срази с един удар Нобунага.

След края на военния съвет Нобунага отиде с военачалниците си в градината и посочи към небето. В далечината пламъците на бунта го обагряха в аленочервено.

На следващия ден, двадесети, Нобунага поведе войската си през Оми. Срази монасите-воини и разкъса отбраната на Асаи Нагамаса и Сасаки Рокаку. Войската му се движеше с бързината на буря, която помита облаците над равнината и поразява внезапно като гръм.

На двадесет и първи Ода бяха на подстъпите към главната крепост на Асаи в Одани. Вече бяха обсадили крепостта Йокояма, подчинена на Одани. За противника това бе пълен разгром. Не бяха имали време да се подготвят и съпротивата им бе сломена, без да им остане възможност да заемат нови позиции.

Река Ане бе дълбока само няколко педи и затова, макар да беше доста широка, човек можеше да я прекоси пеш. Бистрите й води, които извираха от планините на източен Асаи, обаче бяха толкова студени, че дори през лятото смразяваха тялото.

Беше тъкмо преди изгрев-слънце. Нобунага, който предвождаше войска от двадесет и три хиляди души, задно с още шестхиляден отряд на Токугава, разположи хората си по протежение на източния бряг.

От около полунощ предишния ден, съединените сили на Асаи и Асакура, на брой около осемнадесет хиляди, постепенно се придвижваха от връх Ойосе. Скрити зад къщите по западния бряг на реката, те изчакваха подходящия момент за нападение. Нощта още бе тъмна и слухът долавяше само шума на вода.

— Ясумаса — повика Иеясу един от военачалниците си, — врагът с пълна сила настъпва към речния бряг.

— Трудно е да се види каквото и да било през тази мъгла, но в далечината дочувам цвилене на коне.

— Има ли новини от надолу по течението?

— Засега никакви.

— Към коя ли страна ще е благосклонно небето? До половин ден нещата трябва да се решат изцяло.

— Половин ден ли? Питам се толкова дълго ли ще трае.

— Не ги подценявай — предупреди Иеясу, като влезе в гората досами речния бряг.

Тук бяха собствените му потънали в мълчание отряди, цветът на войската на Нобунага. Гората сякаш беше напълно безлюдна. Войниците се бяха построили в ред за стрелба и се гушеха в гъсталака под дърветата. Копиеносците стискаха оръжията си и се вглеждаха отвъд реката, където още нищо не помръдваше.

Живот или смърт ги чака днес?

Очите на войниците светеха. Без живота и смъртта да ги вълнуват, те мълчаливо си представяха изхода на битката. Нито един нямаше вид на уверен, че тази вечер отново ще види небето.

Придружен от Ясумаса, Иеясу мина покрай редицата. Дрехите му само лекичко шумоляха. Не грееше никаква светлина освен тлеещите фитили на мускетите. Някой кихна — навярно простинал войник, чийто нос се бе подразнил от дима на фитилите. Все пак това постави останалите нащрек.

Повърхността на водата взе да побелява и клоните на дърветата по връх Ибуки се откроиха върху върволица червенеещи се облаци.

— Врагът! — извика някой.

Офицерите около Иеясу веднага направиха на стрелците знак да не откриват огън. Съвсем малко по надолу, на другия бряг, смесена част от конни самураи и пехотинци, на брой навярно около хиляда и двеста, хиляда и триста души, пресичаше напреки реката. Те газеха с нозе бялата пяна, подобни на духащ над водата вятър.

Страховитите предни редици на Асаи не обръщаха внимание на челните сили на Ода и дори на втората и третата им защитна линия и се готвеха да ударят самата среда на техния стан.

Хората на Иеясу преглътнаха тежко и в един глас възкликнаха:

— Исоно Тамба!

— Отрядът на Тамба!

Прочутият Исоно Тамба, гордостта на рода Асаи, беше достоен съперник. Знамената с неговия знак се забелязваха развети сред пръските и пяната.

Изстрели!

Дали стрелят за прикритие на врага или това са пушките на техните собствени части? Не, стрелбата бе почнала едновременно от двата бряга. Шумът й отекваше над водата и беше почти оглушителен. Облаците почнаха да се раздалечават и чистото лятно небе разкри цвета си. В същия миг вторият ред на Ода начело със Сакаи Тадацугу и третия ред на Икаде Шоню внезапно навлязоха във водата.

— Не давайте на врага и да стъпи откъм нашата страна! Не оставяте нито един от тях да се върне при своите! — викаха офицерите.

Частта на Сакаи напада противника отстрани. Посред реката мигновено се разрази ръкопашен бой. Копие се удряше в копието, сабя звънтеше о сабята. Мъжете се вкопчваха един в друг и се строполяваха от конете си, а водите на реката потекоха окървавени.

Отрядът от ударни бойци на Тамба изтласка назад втория ред на Сакаи. Като викаше:

— Посрамиха ни! — така гръмко, че можеше да бъде чут и от двете страни на реката, синът на Сакаи, Кюдзо, се втурна посред битката. Сдоби се със славна смърт, заедно с повече от сто от хората си.

Войниците на Тамба с непреодолима сила разкъсаха третия ред на войската на Ода. Копиеносците на Икаде приготвиха своите оръжия и се опитаха да спрат вражеското настъпление, но не бяха в състояние да сторят нищо.

Сега бе ред на Хидейоши да изпита удивление.

— Виждал ли си някога толкова страшни хора? — прошепна той на Ханбей.

Дори и Ханбей обаче не знаеше начин да се справи с това нападение. Това не бе единствената причина за поражението на Хидейоши. В неговия ред имаше много на брой хора, предали се във вражески крепости. Сега предвождаше тези нови „съюзници“, но те някога бяха получавали доходите си от Асаи и Асакура. Съвсем естествено, че техните копия рядко попадаха в целта и когато им биваше наредено да тръгнат срещу врага, по-вероятно бе да се изпречат на пътя на собствените хора на Хидейоши.

Така поделението му бе разбито. Петият и шестият ред на Ода също бяха премазани. Всичко на всичко, Тамба разгроми единадесет от тринадесетте бойни реда на противниците си. Тъкмо по това време силите на Токугава прекосиха по-нагоре реката, сразиха врага на отсрещния бряг и постепенно си проправиха път надолу. Щом се обърнаха назад обаче, видяха, че войниците на Тамба вече са притиснали щаба на Нобунага.

С вик:

— Нападнете ги отстрана! — бойците на Токугава се метнаха обратно към водата. Дори и когато доближиха, тези на Тамба си мислеха, че това са техни собствени хора, които навлизат в реката от западния бряг. Водени от Кадзумаса, самураите на Токугава се врязаха в редиците на частта на Исоно Тамба.

Внезапно осъзнал присъствието на врага, Тамба се продра от викане, за да накара хората си да се отдръпнат. Един воин, размахал копие, от което капеше вода, го удари отстрани. Той се строполи сред речни пръски. Сграбчи дръжката на копието, което се бе забило в страната му и се опита да стане, но боецът на Токугава нямаше намерение да му позволи това. Една сабя просветна над главата на Тамба и се сгромоляса върху неговия железен шлем. Острието се разби на късчета. Самураят се изправи. Водата наоколо му се превърна в яркочервена локва кръв. Трима мъже го обградиха, промушиха го и го насякоха на части.

— Врагът! — завикаха служителите около Нобунага.

С извадени копия те се завтекоха от щаба към речния бряг.

Такенака Кюсаку, по-младият брат на Ханбей, беше в частта на Хидейоши, но сред объркването на битката се бе откъснал от поделението. В преследване на врага се озова близо до щаба на Нобунага.

„Какво?, помисли си той удивен. Врагът е вече тук ли?“ Когато се огледа, зърна един самурай да се приближава от задната част на ограденото място. Мъжът, чиито доспехи не бяха на обикновен пехотинец, вдигна завесата и крадешком погледна вътре.

Кюсаку се метна върху човека и го сграбчи за покрития с ризница и доспехи крак. Боецът можеше да е един от техните и той не искаше по погрешка да убие свой другар. Самураят се обърна без ни най-малък знак на удивление. Имаше вид на офицер от войската на Асаи.

— Свой или враг? — запита Кюсаку.

— Враг, естествено! — извика мъжът, като хвана в ръка копието си и замахна за удар.

— Кой си? Имаш ли достойно за повтаряне име?

— Аз съм Маенами Шинпачиро от рода Асаи. Идвам да взема главата на господаря Нобунага. Отвратителен дребосък! Ти кой си?

— Аз съм Такенака Кюсаку, служител на Киношита Хидейоши. Ела и ми излез!

— Виж ти. По-малкия брат на Такенака Ханбей.

— Точно така!

В мига, в който изрече това, Кюсаку рязко издърпа копието на Шинпачиро и го метна обратно към гърдите му. Преди обаче Кюсаку да е успял да извади меча си, Шинпачиро го сграбчи. Двамата мъже паднаха на земята, като Кюсаку остана отдолу. Той се освободи с ритници, но повторно бе заклещен от противника си. В този миг захапа пръста на Шинпачиро и това накара онзи малко да го поотпусне.

Сега бе сгодният му момент! Като блъсна силно Шинпачиро, Кюсаку най-сетне успя да се освободи. За миг намери дългия си нож и замахна към гърлото на врага си. Върхът на ножа мина покрай кожата, но разряза лицето на Шинпачиро от брадичката до носа и се заби в окото му.

— Враг на моя другар! — извика един глас зад него.

Нямаше време да отрязва главата на убития. Кюсаку скочи на крака и веднага си заразменя удари с нов неприятел.

Знаеше, че няколко души от отряда на Асаи, съставен от готови да се самоубият войни, са си проправили път в околността, а този мъж сега му обърна гръб и побягна. Кюсаку се спусна след него и го удари по коляното с меча си.

Падна върху ранения, възседна го и извика:

— Имаш ли достойно за произнасяне име? Да или не?

— Аз съм Кобаяши Хашукен. Нямам друго за казване, освен че съжалявам, дето съм попаднал в ръцете на нископоставен самурай като теб, преди да съм се доближил до господаря Нобунага.

— Къде е най-храбрият мъж на Асаи — Ендо Кидзаемон? Ти си от Асаи, трябва да знаеш.

— Нямам представа.

— Говори! Казвай истината!

— Не зная!

— Тогава не си ми нужен!

И Кюсаку отряза главата на Хашукен. Изтича по-нататък с блеснали очи. Беше решен да не остави главата на Ендо Кидзаемон да попадне в ръцете на някой друг. Преди битката Кюсаку се бе похвалил, че ще вземе главата на Кидзаемон. Сега се затича към речния бряг, където между тревата и камъчетата лежаха безброй мъртви тела — бряг на смъртта.

Там сред другите лежеше един труп, чието окървавено лице бе закрито от кичур сплъстена коса. Рояк синкави мухи бръмна под нозете на Кюсаку. Когато настъпи крака на трупа със закрито лице, се извърна. В случката нямаше нищо необичайно, но от нея доби странно усещане. Огледа се подозрително наоколо и в този миг трупът скочи на крака и се спусна към шатрата на Нобунага.

— Защитете господаря Нобунага! Иде враг! — изкрещя Кюсаку.

Щом зърна Нобунага, вражеският самурай се приготви да прескочи един нисък крайбрежен насип, но настъпи връзката на сандала си и се спъна. Кюсаку се метна върху мъжа и бързо го надви. Докато го влачеше към шатрата на Нобунага, човекът изрева:

— Отрежи ми бързо главата! Още сега! Не покривай един воин със срам!

Когато още един пленник, когото отвеждаха, видя ревящия, неволно се изпусна:

— Господин Кидзаемон! Дори и вас ли са пленили жив?

Този необикновен човек, който се преструваше на мъртъв и когото Кюсаку плени, бе самият онзи, когото търсеше — страховитият боец на Асаи, Ендо Кидзаемон.

Отпърво войската на Ода бе пред разпадане. Когато обаче силите на Токугава начело с Иеясу удариха противника отстрани, острието на вражеския пристъп бе притъпено. Но неприятелят имаше и втори, и трети ред за нападение. И те, и силите на Нобунага напираха и после отстъпваха, газеха тежко във водата на Ане, трошаха дръжките на сабите си и ломяха своите копия. Битката бе в такъв безпорядък, че никой не можеше да предскаже кой ще победи.

— Не се отвличайте! Ударете право в стана на Нобунага!

От самото начало целта на втория ред от отрядите на Асаи бе тази. Те обаче проникнаха прекалено надалеч и всъщност бяха излезли в тила на отрядите на Ода. Силите на Токугава също си пробиха път на отсрещния бряг и с възгласа:

— Никога по-назад от частите на Ода! — настъпиха към стана на Асакура Кагетаке.

Накрая обаче Токугава се откъснаха от съюзниците си и бяха обкръжени от врага. Битката бе в пълен безпорядък. Също като рибите, които не могат да видят реката, където плуват, никой не бе в състояние изцяло да схване положението. Всеки от войниците просто се биеше за живота си. Веднага щом някой повали един от враговете, вдигаше поглед, за да срещне лицето на друг.

Отгоре всичко би имало вид, сякаш двете войски, изтикани във водите на река Ане, са повлечени от гигантски водовъртеж. И както можеше да се очаква, Нобунага хладнокръвно гледаше на положението точно по този начин. Хидейоши също имаше общ поглед върху битката. Долавяше, че точно този миг ще бъде решаващ за победата или поражението. Повратната точка бе изключително важна.

Нобунага удряше с една пръчка по земята и викаше:

— Токугава са проникнали надълбоко! Не ги изоставяйте там! Някой да иде на помощ на господаря Иеясу.

На частите и отляво, и отдясно, обаче, не бе останала достатъчно сила. Нобунага викаше напразно. Тогава един-единствен отряд се спусна през безпорядъка на битката от група дървета на северния бряг право към отсрещната страна на реката, в която вдигаше ослепително бели водни пръски.

Макар и да не бе получил заповед от Нобунага, Хидейоши също беше вникнал в положението. Нобунага видя флага на своя служител със златната кратунка отгоре и си помисли: „Ах, добре. Хидейоши успя.“

После обърса с ръкавица потта от очите си и каза на своите оръженосци:

— Миг като този няма да се повтори. Слезте при реката и вижте какво може да свършите.

Ранмару и останалите, дори и най-младите, до един се втурнаха срещу врага. Всеки се стремеше да бъде най-добрият. Проникнали толкова надълбоко, Токугава съвсем определено бяха застрашени, но в тази шахматна игра върху бойното поле досетливият Иеясу бе точно фигурата, поставена на най-важното място.

„Нобунага надали ще остави точно фигура като мен да бъде взета“, помисли си той. Хората на Итецу последваха тези на Хидейоши. Накрая при тях се стекоха и мъжете на Икеда Шоню. Изведнъж битката се обърна и Ода добиха превъзходство. Силите на Асакура Кагетаке отстъпиха на повече от три часа път, а онези на Асаи Нагамаса бързо побягнаха към крепостта Одани.

От този миг нататък сражението премина в преследване. Асакура бяха гонени до връх Ойосе, а Асаи Нагамаса се изтегли зад стените на крепостта Одани. За два дни Нобунага се справи с последствията от битката и на третия поведе войската си назад към Гифу. Придвижи се бързо като кукувицата, която всяка нощ прелита над река Ане. Тази река сега миеше по бреговете си телата на убитите.

Великият човек не е дело просто на своите вродени заложби. Обстоятелствата трябва да му предоставят сгодния случай. Често тъкмо обстоятелствата са онези враждебни условия, които обгръщат човека и въздействат върху неговия характер, сякаш почти се опитват да подложат този човек на мъчение. Когато неприятелите му се явяват във всякакъв възможен вид, доловим за окото или не и се съюзяват помежду си, за да го изправят пред всичките трудности, които може да роди въображението, той бива предизвикан веднъж и завинаги да докаже величието си.

Непосредствено след битката на река Ане Нобунага се върна у дома с такава бързина, че началниците на различните му части се запитаха дали в Гифу не се е случило нещо. Съвсем естествено е редовите войници да не разбират замислите на предводителите си. Сред тях сега се пръсна слух, че Хидейоши настоятелно се е застъпил за превземането на главната крепост на Асаи в Одани, за да бъдат те окончателно унищожени, но господарят Нобунага не се съгласил. Наместо това той още на следващия ден направи Хидейоши наместник на крепостта Йокояма — едно странично укрепление, което противникът бе изоставил, — а сам се изтегли към Гифу.

Войниците не бяха единствените, които не разбираха причината за внезапното завръщане на Нобунага в столицата му. Много вероятно е, че и най-приближените служители не разбираха същинските намерения на своя господар. Единственият, който би могъл да има някаква представа, бе Иеясу, чийто безпристрастен поглед никога не се отклоняваше за дълго от Нобунага — не особено близък, но не и прекалено отдалечен; без излишно разчувстване, но не и твърде хладен.

В деня, когато Нобунага си тръгна, Иеясу се върна в Хамамацу. По пътя той каза на военачалниците си:

— Веднага щом господарят Нобунага си свали окървавените доспехи, ще се облече за столицата и ще препусне с коня си право към Киото. Умът му е като немирно младо жребче.

В крайна сметка точно така и стана. Преди Иеясу да е пристигнал в Хамамацу, Нобунага вече бе на път за Киото. Това не ще рече, че по това време в столицата ставаше нещо. Това, от което се боеше Нобунага, не можеше да види с очи — един призрачен враг.

Пред Хидейоши той разкри своята загриженост:

— Коя, мислиш, е най-голямата ми тревога? Допускам, че знаеш, нали?

Хидейоши наклони глава на една страна и каза:

— Е, ами, не са Такеда от Кай, които винаги ви дебнат откъм гърба, или Асаи, или родът Асакура. За господаря Иеясу трябва да се внимава, но той е умен мъж и изобщо не е нужно човек да се бои от него. Мацунага и Мийоши са като мухи и за тях има много гнилоч около която да се навъртат, понеже в природата им е да тръгват след това, което е на умиране. Единствените ви наистина опасни врагове са монасите-воини от Хонганджи, но те мисля още не тревожат прекалено моя господар. Остава значи само един човек.

— И кой е той? Кажи ми.

— Не е нито враг, нито свой. Трябва да му оказвате почит, но ако правите само това, бързо може да попаднете в капан. Той е двуличен образ… о, боже, казах го, не както подобава. Не говорим ли за шогуна?

— Точно така. Но не споменавай това на никого.

Нобунага се тревожеше точно заради този човек, който наистина не бе нито приятел, нито враг — Йошиаки, шогуна.

Йошиаки бе проливал сълзи от благодарност заради предишните добрини на Нобунага към него и дори каза, че го смята като свой баща. Тогава защо Йошиаки? Лицемерието винаги се крие по места, където човек най-малко би го очаквал. Йошиаки и Нобунага изобщо не си подхождаха по нрав — възпитанието им бе различно, също както и техните убеждения. Докато получаваше от Нобунага помощ, Йошиаки се отнасяше към него като към благодетел. Но веднъж вече понаместил се на шогунското място, благодарността му се превърна в ненавист.

— Този селяк ме дразни — го бяха чули да казва.

Почна да отбягва Нобунага и дори гледаше на него като на препятствие, понеже властта му надминавала неговата собствена. Не беше обаче достатъчно смел да извади нещата на открито и да премери силите си с него. И обратно на откритостта на Нобунага, всичко тук до самия си завършек се разиграваше в потайност.

В една уединена стая, дълбоко навътре в двореца Ниджо шогунът беседваше с пратеник на монасите-воини от Хонганджи.

— И отец Кеньо ли го ненавижда? Не съм изненадан, че безподобната надменност и високомерие на Нобунага са ядосали вашия игумен.

Преди да си тръгне, посланикът заключи:

— Моля, направете всичко, това, което казах, да остане скрито. В същото време навярно не би било неуместно да се пратят тайни известия в Кай и на родовете Асаи и Асакура, за да не пропуснем добрата възможност.

На същия този ден в друга една част на двореца Нобунага чакаше Йошиаки, за да го извести за пристигането си в столицата. Шогунът се взе в ръце, придаде си съвършено невинен вид и отиде в приемната да се срещне с Нобунага.

— Чух, че битката при река Ане завършила с бляскава победа. Още един пример за вашата военна доблест. Поздравявам ви! Наистина щастливо събитие.

Нобунага не можа да сдържи една горчива усмивка по повод на това ласкателство и с известна насмешка отвърна:

— Не, не. На добродетелността и покровителството на Ваша Светлост се дължи това, че бяхме в състояние да се бием така храбро, тъй като знаехме, че няма да последва нищо неприятно за нас в бъдеще.

Йошиаки леко се изчерви, също като жена.

— Успокойте сърцето си. Столицата, както сам виждате, е мирна. Но нима сте чули за някакво неблагоприятно събитие? Идвате тук с такава плашеща бързина след битката.

— Не, идвам да поднесе почитанията си по повод завършването на преустройството на Императорския дворец, да видя как вървят държавните дела и разбира се, да се осведомя за здравето на Ваша Светлост.

— Ах, така ли? — Йошиаки изпита леко облекчение. — Е, виждате, че съм здрав и че управлението върви без всякакви пречки, тъй че не трябва така да се тревожите и толкова често да идвате тук. Но елате сега да ви поканя на угощение, за да ви поздравя официално по повод победното ви завръщане.

— Трябва да откажа, Ваша Светлост — каза Нобунага и отклони предложението. — Още не съм отправил думи на благодарност към моите офицери и войници. Не бих се чувствал съвсем удобно, ако сам приема покана за пищно угощение. Нека отложим това до следващия път, когато посетя Ваша Светлост.

С това той си взе довиждане. Когато се върна в жилището си, Акечи Мицухиде го чакаше, за да му докладва.

— Видели са един монах, изглежда пратеник от Кеньо, игумена на Хонганджи, да излиза от шогунския дворец. Тези прехождания напоследък между монасите-воини и шогуна са доста подозрителни, не намирате ли?

Нобунага бе назначил Мицухиде за началник на гарнизона в Киото. В качеството си на такъв той внимателно отбелязваше всички посетители на двореца Ниджо.

Нобунага хвърли бърз поглед на доклада и каза само:

— Много добре.

Бе възмутен, че е толкова трудно да спасява този шогун, но разбираше също, че държанието на Йошиаки всъщност е само от полза за него. Тази нощ повика при себе си чиновниците, които надзираваха строежа на Императорския Дворец и докато слушаше техните доклади за хода на преустройството, настроението му се подобри.

На следващата сутрин стана рано и отиде да огледа почти завършената сграда. После, след като поднесе своите почитания на Императора в старите му покои, се върна по изгрев-слънце в жилището си и обяви, че напуска столицата.

При пристигането си в Киото Нобунага бе облечен в кимоно. На връщане обаче носеше доспехи, тъй като не отиваше обратно в Гифу. Още веднъж обиколи полето на боя при река Ане, срещна се с Хидейоши, който се бе разположил в крепостта Йокояма, спусна се да даде нареждания на оставените по различни места части и накрая обсади крепостта Саваяма.

Окончателно разчистил сметки с враговете си, Нобунага се върна в Гифу, но той и хората му все още нямаха време да си починат от умората на изтощителната лятна жега.

Точно в Гифу до Нобунага стигнаха спешни писма от Хосокава Фуджитака, който бе в крепостта Наганошима в Сетцу и от Акечи Мицухиде в Киото. Писмата го известяваха, че в Нода, Фукушима и Наганошима в Сетцу, Мийоши са събрали повече от хиляда души, за да строят крепости. Към тях са се присъединили монасите-воини от Хонганджи и техните поддръжници. И Мицухиде, и Фуджитака подчертаваха, че няма време за бавене и питаха Нобунага какво ще нареди да направят.

Главният храм на Хонганджи бе построен през време на граждански размирици и безпорядък. Беше издигнат така, че да устои на натиска на времето — пред каменните му стени имаше дълбок ров, над който минаваше укрепен мост. Макар Хонганджи да беше храм, строежът му бе като на крепост. Да бъдеш монах тук значеше да си и воин и на това място имаше не по-малко такива монаси, отколкото в Нара или на връх Хиеи. Най-вероятно в тази стара будистка твърдина не живееше и един свещеник, който да не мрази парвенюто Нобунага. Обвиняваха го, че е враг на будизма, който не зачита преданието, руши културата и като дяволът не се спира пред нищо — звяр сред хората.

Когато, вместо да преговаря с тях, Нобунага излезе срещу Хонганджи и ги принуди да му отстъпят част от земите си, той отиде твърде далеч. Честолюбието на будистката крепост бе силно, а привилегиите, с които се ползваше — старинни. От запад и от други места почнаха да достигат вести, че Хонганджи се въоръжава. Храмът закупи две хиляди пушки, броят на монасите-воини се увеличи многократно и около стените се прокопаваха нови защитни ровове.

Нобунага бе очаквал те да се съюзят с рода Мийоши, както и това слабият шогун да бъде подмамен на тяхна страна. Очаквал беше също сред простолюдието да бъдат пръснати зловредни слухове и те най-вероятно да дадат начало на народно въстание против него.

Щом получи спешните съобщения от Киото и Осака, не остана особено изненадан. По-скоро бе вече изцяло решен да използва възможността и бързо сам тръгна за Сетцу, като по пътя спря в Киото.

— Смирено моля Ваша Светлост да придружи войската ми — обърна се той към шогуна. — Вашето присъствие ще вдъхва сила на отрядите и ще ускори потушаването на бунта.

Естествено Йошиаки бе изпълнен с неохота, но не беше в състояние да откаже. И макар на пръв поглед Нобунага да взимаше със себе си ненужен и обременителен придружител, от негова полза бе да има закрилата на шогунското име като още една възможност за всяване на раздор между враговете.

Областта между реките Кандзаки и Накацу бе широка блатиста равнина, осеяна тук-там с парчета обработваема земя. Накаджима бе разделена на северен и южен окръг. Крепостта на север бе в ръцете на Мийоши, а малкото укрепление на юг се държеше от Хосокава Фуджитака. Средището на сраженията бе там и те продължиха бурно от началото до средата на деветия месец, с редуване на победи и поражения. Битката бе открита, с използване, по новия обичай, на големи и малки огнестрелни оръжия.

В средата на деветия месец Асаи и Асакура, които бяха се залостили в своите планински крепости, преглъщаха горчивината от поражението и дебнеха Нобунага да допусне някаква грешка, се хванаха за оръжието. Прекосиха езерото Бива и разпънаха стана си по песъчливите брегове на Оцу и Карасаки. Едно поделение се отправи към будистката твърдина на връх Хиеи. За първи път всички монаси-воини от различните секти се обединиха срещу Нобунага.

— Той своеволно иззе земите ни и погази нашата чест, както и планината, която е била недосегаема от времето на свети Денгьо! — бе общото им оплакване.

Между връх Хиеи и родовете Асаи и Асакура имаше здрави връзки. Трите страни се споразумяха да отрежат обратния път на Нобунага. Войската на Асакура се спусна по планините на север от езерото, докато тази на Асаи го прекоси и излезе на брега. Разположението на отрядите сочеше, че замислят да овладеят теснината на Оцу и да влязат в Киото. После, докато чакат на река Йодо, щяха да настъпят едновременно с Хонганджи и с един удар да унищожат Нобунага.

Самият Нобунага от няколко дни ожесточено се сражаваше от крепостта Накаджима, в блатата между двете реки Кандзаки и Накацу, срещу монасите-воини и голямата войска на Мийоши. На двадесет и втори до ушите му стигна тревожното, но неясно известие за някаква заплаха, която иде откъм гърба му.

Още не бяха известни подробности, но Нобунага заключи, че дойдат ли, те няма да са особено успокоителни. Стисна зъби и се зачуди що ли за опасност може да бъде това. Повика Кацуие и му нареди да поеме началството на задните постове. А за самият себе си каза:

— Незабавно ще се изтегля и ще разбия Асаи, Асакура и монасите на връх Хиеи.

— Не трябва ли да почакаме още една нощ да дойде следващото известие? — попита Кацуие, като се опитваше да го спре.

— Защо? Сега е времето да променяме света!

След тези думи нищо не можеше да измени неговото решение. Препусна стремително към Киото, като неведнъж сменяше конете си.

— Господарю!

— Какво нещастие!

Горчиво разплакани, голям брой служители се скупчиха пред коня му.

— Вашият по-млад брат, господарят Нобухару и Мори Йошинари са загинали от геройска смърт на връх Уджи, поразени след два дни и две нощи ожесточени боеве.

Гласът на първия от мъжете затреперя и той не можа да продължи.

— Асаи, Асакура и техните съюзници монасите имат голяма войска от над двайсет хиляди, затова и онези не са могли да устоят на силата им.

Привидно незасегнат от тази вест, Нобунага отговори:

— Не ми редете във време като това просто имената на мъртъвци, които няма да се върнат — искам да чуя какво става сега! Докъде е стигнало настъплението на противника? Къде е линията на фронта? Тук ли е Мицухиде? Ако е на бойното поле, го повикайте незабавно. Повикайте Мицухиде!

Гора от знамена обгръщаше храма Мии — главния щаб на Асаи и Асакура. Предишният ден пред голяма тълпа бяха донесли на военачалниците за оглед главата на по-младия брат на Нобунага, Нобухару. След това една подир друга, докато почти се отегчиха, им показаха главите и на други прочути воини от рода Ода.

— Това е отмъщение за поражението ни при река Ане. Сега се чувствам много по-добре — промърмори един от мъжете.

— Не и преди да сме видели главата на Нобунага — добави друг.

Тогава някой се изсмя с прегракнал глас, в който се долавяше грубият изговор на северняците.

— Вече може да се каже, че сме я видели. Нобунага има пред себе си Хонганджи и Мийоши, а отзад — нас. Къде ще избяга? Като риба в мрежата е!

Повече от ден отделиха за оглед на главите, докато накрая взе да им прилошава от мириса на кръв. С падането на нощта внесоха в шатрата стомни със саке и това помогна за повдигане духа на победителите. Докато разсипваха и пиеха ракията, разговорът се насочи към военни дела.

— Трябва ли да влезем в Киото или да го притиснем в теснините на Оцу и да го пленим с постепенно стесняване на обкръжението, като го примамваме като голяма риба в мрежата? — запита се гласно един от военачалниците.

— С положителност трябва да настъпим към столицата и да пометем Нобунага при река Йодо и в полята на Кавачи! — възрази му друг.

— Това няма да стане.

Ако някой се застъпеше за дадена тактика, друг веднага му се противопоставяше. Макар родовете Асаи и Асакура да бяха обединени от една цел, щом се стигнеше до обсъждане между върховните предводители, всеки чувстваше, че трябва да покаже собствените си повърхностни познания и да защити името си. Вследствие на това до полунощ не се реши нищо.

Уморен от безплодните прения, един от военачалниците на Асаи излезе навън. Той погледна нагоре към небето и възкликна:

— Небето страшно е почервеняло, а?

— Нашите хора са подпалили селските къщи от Ямашина до Дайго — отвърна един от стражите.

— За какво? Безполезно е да се опожарява тази околност, не е ли тъй?

— Ни най-малко. Трябва да задържим врага — възрази пълководецът на Асакура, който бе дал заповедта. — Киотският гарнизон на Ода начело с Акечи Мицухиде снове наоколо, като че хората там горят от желание да умират. И ние също трябва да покажем нашата свирепост.

Настъпи утрото. В Оцу се кръстосваха главните пътища за столицата, но не можеше да се види нито един пътник или товарно добиче. Тогава покрай тях мина някакъв ездач, след когото минути по-късно дойдоха още двама-трима. Бяха военни вестоносци, които идваха от посоката на столицата и препускаха към храма Мии, като че от това зависеше животът им.

— Нобунага почти е стигнал в Кеаге. Най-отпред са отрядите на Акечи Мицухиде, които премазват всичко и нищо не може да ги спре.

Военачалниците трудно вярваха на ушите си.

— Това със сигурност не е самият Нобунага! Няма как да се е оттеглил толкова бързо от полето на боя при Нанива.

— Двеста-триста от нашите хора в Ямашина вече бяха избити. Врагът вилнее и както винаги, заповедите дава сам Нобунага. Препуска като демон или бог на седлото и идва право насам!

Асаи Нагамаса и Асакура Кагетаке и двамата пребледняха. Нагамаса особено остро усещаше всичко това — Нобунага бе брат на жена му и човек, който някога се бе отнасял с него приятелски. Тези прояви на ярост го накараха да потръпне.

— Отстъпвайте! Връщайте се към връх Хиеи! — викна без да мисли Нагамаса.

Асакура Кагетаке пригласяше на тревожния глас на своя съюзник:

— Назад към връх Хиеи!

В същото време изкрещя заповедно на служителите си:

— Подпалете селските къщи покрай пътя! Не, почакайте, докато минат предните ни редици. После палете! Палете!

Горещият вятър пърлеше челото на Нобунага. От искрите гривата на коня му и пискюлите по седлото се бяха подпалили. От Ямашина до Оцу горещите греди на селските домове покрай пътя и пламъците, които сякаш се премятаха във въздуха, не можеха да му попречат да достигне целта си. Сам той се бе превърнал в огнен факел, а препускащите напред негови мъже — в сноп пламъци.

— Тази битка ще бъде възпоминателната служба на господаря Нобухару.

— Нима са си мислили, че няма да отмъстим духа на нашите мъртви другари?

Щом обаче стигнаха до храма Мии, там не се виждаше и един вражески войник. Бяха се изкачили по връх Хиеи с цялата бързина на бягството.

Като погледнаха нагоре към планината, видяха, че голямата вражеска войска от над двадесет хиляди души, към която се бяха присъединили и монасите-воини, се е разпростряла чак до Судзугамине, Аоямадаке и Цубогасадани. Техните развети знамена почти сякаш казваха: „Не сме побягнали. Оттук нататък този боен ред сам ще говори за себе си.“

Нобунага погледна към извисяващата се планина и си помисли: „Тук е. Не планината е нашият враг, а особените привилегии на нейните обитатели.“ Видя всичко в нова светлина. От древни времена, през управлението на цяла редица от владетели, колко много са навредили на императорите и на обикновените хора традицията и особените привилегии на тази планина. Дали има по нея дори най-слаб отблясък от истинския Буда?

Когато орденът Тендай проникнал от Китай в Япония, светецът Денгьо, построил първия храм на връх Хиеи, с напевен глас казал:

— Нека светлината на милостивия Буда дари с божествената си закрила гредите, които забиваме на това място.

Нима светилника на Закона се пали на този свещен връх, за да могат монасите да налагат своите искания на императора в Киото? Нима се е стигнало дотам, да могат да се месят в управлението и да засилват дори още повече могъществото си чрез своите особени привилегии? Нима могат да се съюзяват с военни властелини, да заговорничат с миряни и да хвърлят страната в безпорядък? Нима светилникът се пали за това, Законът на Буда да бъде обкичен с доспехи и шлемове и цялата планина — обградена с войнски копия, пушки и бойни знамена?

Сълзи на ярост потекоха от очите на Нобунага. За него бе ясно, че това всичко е богохулство. Връх Хиеи е имал за цел да защитава страната и затова е получил особени привилегии. Но къде е сега първоначалната негова цел? Главната храмова постройка, седемте светилища, манастирите при източната и западната пагода не са нищо повече от обиталища на въоръжени демони в монашески одежди.

„Добре тогава!“ Нобунага така силно прехапа устна, че зъбите му се обагриха с кръв. „Нека ме наричат цар на злото и рушител на будизма! Прелестните хубости на тази планина не са нищо повече от лъжовни примамки на зла вълшебница и тези монаси в доспехи не са нищо повече от глупци. Ще ги изгоря в пламъците на войната и ще направя тъй, че от пепелището да излезе същинският Буда!“

Същият ден даде заповед цялата планина да бъде обградена. Естествено, на войската му й трябваха няколко дни, за да прекоси езерото, да прехвърли планината и да дойде при него.

— Кръвта на моя брат и на Мори Йошинари още не е засъхнала. Нека непоколебимо верните им души спят в мир. Нека кръвта им стане като фенер, който да озари света!

Нобунага коленичи на земята и сключи ръце в молитва. Преди малко обяви свещената планина за свой враг и нареди на войската си да я обгради. Сега сключи молитвено ръце върху една буца пръст и заплака. Внезапно видя един от оръженосците си да плаче със събрани по същия начин ръце. Беше Ранмару, изгубил баща си — Мори Йошинари.

— Плачеш ли, Ранмару?

— Моля, простете ми, господарю.

— Ще ти простя. Но спри да плачеш, иначе духът на твоя баща ще ти се присмее.

Ала очите на самия Нобунага вече се зачервяваха. Нареди да пренесат походното столче на върха на един хълм и огледа разположението на обсаждащите отряди. Докъдето стига погледа, полите на връх Хиеи бяха покрити със знамената на хората му.

Мина се половината от месеца. Обсадата на планината — необичаен за Нобунага ход — продължаваше. Отряза снабдяването на врага с провизии и се канеше да опита да го умори от глад. Всъщност, планът му вече действаше. При войска от над двадесет хиляди души хамбарите на върха бързо се опразниха. Вече бяха почнали да ядат кората по дърветата.

Настъпи зимата и студът на планинския връх причини нови страдания на защитниците.

— Подходящият момент наближава, не мислите ли? — каза Хидейоши на Нобунага.

Нобунага повика един от своите служители — Итецу. След като получи указанията на господаря си и придружаван от още четири-пет души, той изкачи връх Хиеи и се срещна с игумена на западната пагода Сонрин. Срещата стана в главния храм — щаба на монасите-воини.

Сонрин и Итецу вече се познаваха от известно време и в знак на това приятелство последният дойде да го убеди да се предадат.

— Не съм сигурен каква е била целта на това ваше идване тук, но като приятел ви съветвам да не отивате прекалено далеч с тази шега — отвърна Сонрин, като се затресе от смях — Съгласих се да се срещна с вас, понеже си мислех, че сте дошли да искате разрешение да се предадете вие. Що за глупост е да ни молите да се откажем и да отстъпим? Не виждате ли, че сме решени да се браним до край? Трябва да сте луд, щом идвате тук и говорите такива безсмислици!

Погледите на останалите монаси-воини бяха пламнали от възбуда и те сърдито се загледаха в Итецу.

След като остави игумена да каже, каквото има, Итецу заговори съсредоточено:

— Светецът Денгьо е основал този храм в името на мира и съхранението на Императорския дом и спокойствието на страната. Подозирам, че най-горещата молитва на монасите не е да навлекат доспехи, да събират мечове и копия, да се заплитат в политически борби, да се съюзяват с войската на метежници или да носят несгоди на хората в Империята. Монасите трябва да се върнат към монашестването! Прогонете Асаи и Асакура от планината, хвърлете настрана оръжията си и се върнете към изначалното си призвание на следовници на Буда!

Говореше така от самите дълбини на тялото си, без да даде на свещениците време да вметнат и една дума.

— И още — продължи той, — ако не последвате неговите заповеди, господарят Нобунага с решен да изгори главния храм, седемте светилища и манастирите и да избие всички до един на тази планина. Моля ви, внимателно обмислете това и оставете настрана вашата упоритост. Нима ще превръщате върха в пъкъл или напротив, ще отмахнете старите злини и ще запазите едничкия светилник на това благословено място?

Внезапно монасите редом със Сонрин завикаха един през друг.

— Безполезно е!

— Просто ни пилее времето!

— Тишина! — им нареди Сонрин с подигравателна усмивка. — Това бе една извънредно скучна и изтъркана проповед, но аз се каня да й дам учтив отговор. Връх Хиеи сам си е господар и си има свои собствени начала. Вие просто без нужда ни се бъркате. Става късно, господин Итецу. Тръгвайте си още сега от планината.

— Можете ли да кажете това само на ваша собствена глава, Сонрин? Защо не се срещнете с учените мъже и със старейшините и да обсъдите внимателно въпроса?

— Тази планина е с един ум и едно тяло. Моят глас е на всички храмове на връх Хиеи.

— Тогава, каквото и…

— Глупак! Ще се браним от военното ви посегателство до самия край. Със собствената си кръв ще защитим ненакърнимостта на нашето предание! Вън оттук!

— Щом така сте пожелали — Итецу не се и помръдна да стане. — Толкова е срамно всичко това. Как се каните да защитите безкрайната светлина на Буда с кръвта си? Каква точно е тази ненакърнимост, която ще браните? Какви са тези предания? Не са ли те нищо повече от заблуди, удобни заради благополучието на храма? Е, днес такива вълшебни думи вече не се приемат от света. Погледнете добре в какво време живеете. Неизбежно е алчните хора, които си затварят очите и със своята себичност застават срещу течението на времето, да бъдат изгорени заедно с изпопадалите листа.

С тези думи Итецу се върна в стана на Нобунага.

Студеният зимен вятър завъртя във въздуха сухите листа около планинските върхове. И сутрин, и вечер имаше скреж. От време на време вятърът довяваше пръски сняг. Някъде по това време на планината почти всяка нощ почнаха да избухват пожари. Една вечер се подпали складът за дърва на залата Дайджо, предишната — на този в Такимидо. И днес вечерта, макар да бе още рано, в монашеските постройки при главния храм отново стана пожар и камбаните яростно биеха. Тъй като в околността имаше много големи храмове, монасите-воини отчаяно се стремяха да попречат на пламъците да се разпрострат по-нататък.

Дълбоките долини по връх Хиеи стояха тъмни под яркочервеното небе.

— Какъв безпорядък! — възкликна един от войниците на Ода и се изсмя.

— Едно и също всяка вечер — добави друг. — Сигурно значи никога не им остава кога да мигнат.

Студеният зимен вятър свиреше през клоните на дърветата и мъжете пляскаха с ръце, за да се сгреят. Ядяха вечерята си от сушен ориз и наблюдаваха нощните пламъци. Тези пожари били замислени, както се носеше слух, от Хидейоши и дело на служители на рода Хачисука.

Нощем монасите биваха тормозени от пожарите, а през деня се изтощаваха в отбранителни приготовления. Храната и огревът им също съвсем намаляваха и сега нямаше какво да ги пази от студа.

Най-сетне зимата дойде на планината и снегът яростно заваля. Двадесетте хиляди войници от защитата и няколкото хиляди монаси-воини почнаха да оклюмват като попарена от мраз зеленина.

Беше средата на дванадесетия месец. Без доспехи и облечен само в монашески одежди, един пратеник на планината се приближи към лагера на Нобунага, придружаван от още четири-пет монаси-воини.

— Бих искал да говоря с господаря Нобунага — каза вестоносецът.

Щом Нобунага се появи, видя, че това е Сонрин, игуменът, който по-рано се беше срещнал с Итецу. Носеше вестта, че тъй като мнението в главния храм се било променило, сега той би желал да помоли за мир.

Нобунага отказа.

— Какво казахте на пратеника, който дойде от мен по-рано? Не знаете ли какво е срам?

Извади меча си.

— Това е пълно безчинство! — извика свещеникът.

Той стана и щом сабята на Нобунага профуча през него, се катурна настрани.

— Вземете главата му и се връщайте. Това е моят отговор!

Монасите пребледняха и побягнаха назад към планината. Снегът и лапавицата, които вятърът носеше този ден от другата страна на езерото, се трупаха тежко и над стана на Нобунага. Прати на връх Хиеи недвусмислен знак за своите намерения, но умът му се измъчваше с мисли как да се справи с една нова голяма трудност. Врагът, който стои насреща му, не бе нищо повече от отражение на огън върху стената. Ако полива тази стена с вода, няма да изгаси с това огъня, а в същото време същинските пламъци ще горят зад гърба му. Това картинно сравнение бе често използвано във военното изкуство, но в случая с Нобунага той не беше в състояние да се бори с първоизточника на огъня, макар и да знаеше къде е той. Тъкмо предишния ден от Гифу дойде спешна вест, че Такеда Шинген от Кай събира сили и се готви в отсъствието на Нобунага да предприеме нападение. И още — в Нагашима, в неговата собствена област Овари, има въстание на стотици хиляди поддръжници на Хонганджи и един от родствениците на Нобунага, Нобуоки, е убит, а крепостта му — превзета. Накрая, сред народа се пръскат всевъзможни слухове с клевети срещу Нобунага.

Разбираемо бе, че Такеда Шинген се готви за нашествие. Уредил примирие с дългогодишния си традиционен неприятел Уесуги от Ечиго, сега той обръщаше поглед на запад.

— Хидейоши! Хидейоши! — извика Нобунага.

— Да! Тук съм!

— Намери Мицухиде и двамата незабавно отнесете това писмо в Киото.

— На шогуна ли?

— Правилно. В писмото го моля да посредничи, но би било по-добре, ако чуе това и от вашите уста.

— Но защо тогава току-що обезглавихте пратеника от връх Хиеи?

— Нима не разбираш? Ако не бях направил това, мислиш ли че щяхме да направим нещо с мирните преговори? Дори и да бяхме успели да се споразумеем, ясно е че те щяха да потъпчат договора и веднага да се спуснат право подире ни.

— Прав сте, господарю. Сега разбирам.

— Която и от страните да вземеш, където и да са пламъците, огънят има само един първоизточник и няма съмнение, че всичко тук е дело на онзи двуличен шогун, който обича да си играе с огъня. Трябва съвсем явно да направим шогуна посредник при мирното споразумение и възможно най-бързо да се оттеглим.

Бяха започнати мирни преговори. Йошиаки дойде в храма Мии и направи усилие да успокои Нобунага и да уреди спогодба за примирие. Радостни при тази, както им се струваше, щастлива възможност, войските на Асаи и Асакура още на същия ден си тръгнаха за дома.

На шестнадесети цялата войска на Нобунага пое по суша и като мина по плаващия мост при Сета, се изтегли в Гифу.

Дългокракия Шинген

Макар Амакасу Санпей да бе сродник на някои от военачалниците на Кай, той прекара последните десет години на нисък пост, заради необикновената дарба която имаше — способността да тича бързо на къси разстояния.

Санпей бе водач на нинджите на рода Такеда — мъжете които имаха за задължение да бъдат съгледвачи в неприятелските области, да сключват тайни съюзи и да пръскат лъжливи слухове.

Дарбата на Санпей за бързо ходене и бягане още от млади години удивяваше приятелите му. Можеше да изкачи всяка планина и само за един ден да извърви двадесет до тридесет левги. Дори и той обаче не можеше да поддържа ден след ден същата скорост. Когато се връщаше бързешком от някое отдалечено място, винаги, щом местността позволява това, яздеше кон, но когато попаднеше на стръмни пътеки, разчиташе на двата си здрави крака. По тази причина винаги имаше в запас коне по важните точки на пътищата, по които минаваше — често в хижите на ловци и горски жители.

— Хей, въглищарю! У дома ли си, старче? — извика Санпей, докато слизаше от седлото пред въглищарската хижа.

Бе потънал в пот, но не повече отколкото коня, който беше яздил.

Беше ранно лято. Листата в планините още бяха бледозелени, докато в долу в низината вече се чуваше бръмченето на цикадите.

„Няма го“, помисли си Санпей. Ритна разнебитената врата и тя веднага се отвори. Вкара в хижата коня, който възнамеряваше да остави тук и като го върза за един стълб, влезе в кухнята и си взе ориз, зеленчукова туршия и чай.

Веднага щом напълни стомаха си, намери мастило и четка, написа бележка върху парче хартия и го залепи за капака на купата за ориз с останали още зрънца.

Това не е работа на лисици и язовци. Аз, Санпей, изядох тези неща тук. Оставям ти коня да се погрижиш за него, докато ме няма. Храни го добре и му пази силите, докато отново мина насам.

Щом Санпей излезе навън, конят почна да рита стената от нежелание да се раздели със своя господар. Безсърдечният му стопанин обаче дори не погледна назад, а просто здраво затвори вратата за шума на копитата.

Би било преувеличение да се каже, че той политна с добре надарените си нозе, но наистина се забърза към планинската област Кай със скорост, която определено създаваше впечатление за пъргавина. От самото начало негова цел бе тамошният столичен град Кофу. И скоростта, с която се придвижваше, подсказваше, че носи много спешно известие.

До сутринта на следващия ден вече бе прекосил няколко планински вериги и сега право пред нозете си гледаше водите на река Фуджи. Покривите, които се забелязваха между двете стени на дефилето, бяха тези на село Каджикадзава.

Искаше до следобед да стигне в Кофу, но тъй като вече бе доста близо, си почина за малко, като се взираше в огряната от лятното слънце речна долина на Кай. „Където и да отида и независимо от неудобствата и недостатъците на планинската област, няма второ място като родното.“ Едва си каза това, прегърнал с две ръце коленете си, и видя от полите на планината нагоре да се изкачва дълга редица коне, натоварени с кофи лак. „Е, чудя се къде ли отиват?“, запита се той.

Амакасу Санпей се изправи и се загледа надолу по планината. Някъде по средата на склона зърна конски керван от поне сто добичета.

— Хееей!

Човекът върху коня начело бе стар негов познат.

— Страшно много лак носите, а? Къде го карате? — попита го бързо Санпей.

— В Гифу — отвърна мъжът и като видя израза на съмнение по лицето на Санпей, добави: — Най-накрая произведохме количеството лак, което родът Ода бе поръчал преди две години, затова сега го откарвам в Гифу.

— Какво? Ода ли?

Санпей свъси чело и сякаш дори не бе в състояние да се поусмихне и да му пожелае лек път.

— Внимавай много. Пътищата са опасни.

— Чух, че монасите-воини също се сражавали. Чудя се как ли се справят отрядите на Ода.

— Не мога да кажа нищо относно това, преди да съм докладвал на Негово Височество.

— А, вярно. Тъкмо се връщаш оттам, нали? Е, няма какво да стоим тук да си бъбрим. Тръгвам.

Водачът на кервана и стоте коня минаха през прохода и се изгубиха в западна посока.

Санпей ги гледаше как се отдалечават и си мислеше, че в крайна сметка точно това е една планинска област. Новините от останалия свят пристигат там винаги бавно и дори и отрядите ни да са силни, а военачалниците — проницателни, ние сме сериозно необлагодетелствани. Още по-силно почувства тежестта на своята отговорност и с бързината на лястовица се заспуска надолу към подножието. В село Каджикадзава взе нов кон и с едно плясване на камшика препусна към Кофу.

Укрепеното обиталище на Такеда Шинген се издигаше в горещата и влажна речна долина на Кай. Сега едно след друго през крепостната порта се виждаха да влизат лица, които биваха зървани рядко, освен по време на тежки трудности или военни съвети, така че дори стражата на входа се досети, че се готви нещо важно. Вътре в крепостта, обгърната от зеленината на младите листа, цареше тишина, нарушавана само от пресекливата песен на първите летни цикади.

От сутринта нито един от дошлите в крепостта военачалници не си бе тръгнал. Тъкмо по това време Санпей бързешком приближи към портата. Слезе от седлото пред самия ров и изтича пеш по моста, стиснал в ръка поводите на коня си.

— Кой е?

Очите и остриетата на копията на стражата проблеснаха от един ъгъл на желязната порта. Санпей върза коня за едно дърво.

— Аз съм — отвърна той, показа лицето си на войниците и стремително се упъти към крепостта.

Често влизаше и излизаше през крепостната порта, затова, дори и да имаше такива, които да не знаят кой точно е, на входа нямаше и един войник, който да не го познава по лице и да не е чувал с какво се занимава.

В крепостта имаше будистки храм, наречен по името на бога-покровител на севера Бишамондо; той служеше на Шинген като стая за размисъл, място за обсъждане на управленски дела и от време на време — за военни съвети. Сега господарят стоеше на терасата на храма. Тялото му сякаш трептеше от ветреца, който подухваше в залата откъм скалите и поточетата в градината. Над доспехите си носеше червената туника на първосвещеник, на вид изтъкана сякаш от пламтящите цветове на алените божурови дървета.

Бе среден на ръст, здрав и мускулест по телосложение. В този човек явно имаше нещо необичайно, но докато онези, които не са го срещали, биха отбелязали колко е плашещ, в действителност той не бе толкова трудно достъпен. Тъкмо напротив, беше твърде сърдечен. Само като го погледне, човек можеше да усети, че е дарен с природно самообладание и достойнство, а рошавата брада придаваше на лицето му известна суровост. Такива черти обаче бяха общи за мъжете от планинската област Кай.

Един след друг военачалниците почнаха да стават от местата си и да се сбогуват. Казваха по няколко думи за довиждане и се покланяха на застаналия на терасата техен господар. Военният съвет продължаваше от сутринта. И Шинген носеше под алената туника доспехите си, досущ като на бойно поле. Изглежда, че бе малко уморен от разгорещеното и продължително обсъждане. Минути след края на съвета излезе на терасата. Военачалниците се оттеглиха, не присъстваше никой друг и в Бишамондо останаха само позлатените стени, които проблясваха под вятъра и кроткото бръмчене на цикадите.

„Това лято ли?“ Шинген сякаш се вглеждаше в далечината към очертанията на планините, които обграждаха неговата област. Още от първата битка, когато бе на петнадесет, животът му бе изпълнен от събития, станали през времето от лятото до есента. В една планинска област през зимата нямаше какво друго да се прави, освен да се затвориш у дома и да поддържаш силите си. Естествено, щом дойдат пролетта и лятото, кръвта на Шинген закипяваше и той се обръщаше към външния свят с думите:

— Е, да излезем да се бием.

Не само Шинген, а и всички самураи от Кай водеха същия живот. С идването на лятното слънце дори земеделците и градските жители изведнъж усещаха, че времето е дошло.

Тази година Шинген щеше да навърши петдесет и той изпитваше остро съжаление — неудовлетвореност от това, което бе очаквал през живота си. „Твърде много се сражавах просто заради самото сражение, мислеше си той. Допускам, че отсреща в Ечиго Уесуги Кеншин си мисли съвсем същото като мене.“

Щом се сетеше за своя достоен и дългогодишен противник, Шинген не можеше да прикрие една горчива усмивка над него. Същата горчива усмивка обаче горчиво се забиваше в гърдите му, щом си припомнеше тези петдесет години. Още колко му остава да живее?

Една трета от годината Кай бе затрупана от снега. И макар и да можеше да се възрази, че останалият свят е някъде надалеч и доставката на най-новите оръжия — трудна, той чувстваше, че е пропилял най-добрите си години в сражения с Кеншин от Ечиго.

Слънцето бе силно, а сянката под листата — гъста.

От много години насам Шинген живееше с мисълта, че е най-добрият воин в източна Япония. Със сигурност цялата страна се отнасяше с уважение към успехите на неговите отряди, стопанството и управлението на неговата област.

При все това Кай бе останала някъде встрани. От предишната година, когато Нобунага отиде в Киото, Шинген почна да размисля за положението на Кай и погледна сега на себе си от нова страна. Родът Такеда си е поставял твърде ниски цели.

Шинген не искаше да прекара своя живот в късане на парченца земя от съседните области. Докато Нобунага и Иеясу са били подсмърчащи деца в ръцете на дойките си, Шинген вече бе мечтал да обедини страната под желязната си власт. Чувстваше, че тази планинска област е само временно обиталище и честолюбието му стигна дотам, че веднъж дори остави тази мисъл да му се изплъзне пред пратеници от столицата. И безкрайните битки с Ечиго със сигурност са просто първите от много следващи. Повечето от сраженията, в които се бе бил, бяха обаче срещу Уесуги Кеншин и те погълнаха голям дял от богатството на неговата област и отнеха много усилия.

Но по времето, когато осъзна всичко това, родът Такеда вече бе изпреварен от Нобунага и Иеясу. Винаги бе смятал Нобунага за „хлапенцето от Овари“, а Иеясу — за „дребосъка от Окадзаки“.

„Като си помисля сега за това, допускал съм голяма грешка“, признаваше той с огорчение. Докато бе увлечен само в битки, надали съжаляваше някога за каквото и да било; сега обаче, като правеше преглед на външната си политика, разбираше, че е объркал конците й. Защо не се отправи на югозапад, когато бе сразен родът Имагава? И след като държи заложник от рода на Иеясу, защо мълчаливо наблюдаваше как онзи разширява земите си за сметка на Суруга и Тотоми?

Още по-голяма грешка бе това, че по молба на Нобунага се сроди с него чрез онзи брак. Така господарят на Овари можеше да се сражава със своите съседи на запад и юг и с един удар излезе в средата на бойното поле. Между това заложникът от Иеясу дебнеше сгоден случай и накрая избяга, а Иеясу и Нобунага се свързаха в съюз. И сега за всички ставаше ясно от каква полза е той за политиката им.

„Няма обаче вечно да се подлъгвам по техните кроежи. Ще им покажа, че аз съм Такеда Шинген от Кай. Заложникът от Иеясу избяга. Това прекъсва моите връзки с него. Какъв още предлог ми е нужен?“

Приблизително това каза на военния съвет днес. След като чу, че Нобунага е на стан при Нагашима и очевидно въвлечен в тежка битка, този проницателен воин видя сгодния случай за себе си.

Амакасу Санпей помоли един от приближените служители на Шинген да извести за идването му. Тъй като обаче не последва повикване за среща, той повтори молбата си.

— Питам се дали Негово Височество е бил осведомен за моето пристигане. Моля ви, кажете му за това отново.

— Тъкмо привърши едно съвещание и той изглежда леко уморен. Почакайте още малко — отвърна служителят. Санпей упорстваше.

— Задачата ми е спешна тъкмо заради това съвещание. Простете, но трябва да настоя да го уведомите незабавно.

Изглежда, този път предадоха вестта на Шинген и Санпей бе повикан вътре. Едни от пазачите го придружи чак до централните порти на Бишамондо. Оттам го предадоха на един страж от вътрешното укрепление, който го отведе при господаря.

Шинген седеше върху походно столче на терасата на Бишамондо. Младите листа на дебелостволите кленове шумоляха и пропускаха върху него светлинни петънца.

— Какви новини носиш, Санпей? — попита Шинген.

— Преди всичко, сведенията, които ви пратих преди, вече са съвсем неверни. И като си мислех, че може да се случи нещо неблагоприятно, се спуснах насам колкото можех по-бързо.

— Какво?! Положението в Нагашима се е променило ли? И как така?

— Ода временно изоставиха Гифу и изглеждаше, че със съвместни усилия искат да превземат Нагашима. Веднага щом пристигна на полето на боя обаче, Нобунага заповяда общо отстъпление. Отрядите му скъпо заплатиха това, но се отдръпнаха като море при отлив.

— Отстъпиха. И после?

— Отстъплението изглежда беше неочаквано, дори за неговите собствени части. Хората му говореха помежду си, че не могат да разберат какво си е наумил и немалко от тях бяха твърде объркани.

„Проницателен е този мъж!, помисли си Шинген, цъкна с език и прехапа устна. Бях намислил да примамя Иеясу на открито и да го сразя, докато Нобунага е задържан от монасите-воини в Нагашима. Всичко обаче се провали и сега трябва да внимавам“, каза си той. После се обърна към вътрешността на храма и внезапно извика:

— Нобуфуза! Нобуфуза!

Бързо даде нареждане да съобщят на военачалниците, че взетото на днешния съвет решение за тръгване към фронта незабавно се отменя.

Старши служителят Баба Нобуфуза нямаше време да попита за причините. И още повече, току-що тръгналите си военни щяха да изпаднат в объркване, тъй като си мислеха, че няма по-добра от сегашната възможност за смазване на рода Токугава. Във внезапно просветление обаче Шинген разбра, че е пропуснал удобния момент и че няма да е в състояние да се придържа към предишните си планове. По-скоро трябва бързо да потърси нов ответен ход и нова възможност за действие.

Свали доспехите и отново се срещна със Санпей. След като отпрати служителите, Шинген внимателно изслуша подробния доклад за положението в Гифу, Исе, Окадзаки и Хамамацу. Накрая сам разпръсна едно от съмненията на своя съгледвач.

— На път за насам видях пренасянето на голям товар лак за рода Ода, които са съюзници на Токугава. Защо им пращате лак?

— Обещаното си е обещано. А и Ода може да проявят невнимание и тъй като керванът минава първо през владенията на Токугава, това беше добра възможност да се проучат пътищата за вътрешността на Микава, ала и тя се оказа накрая безполезна. Е, не безполезна все пак. Утре пак може да дойде сгодното време.

Като мърмореше с презрение към самия себе си, той се отдалечи и насаме някъде, изчака да се разсее обзелото го неприятно чувство.

Потеглянето на действената и мощна армия на Кай се отложи и мъжете прекараха лятото в бездействие. Щом обаче дойде есента, из западните планини и източните възвишения отново се разнесе мълва.

Един хубав есенен ден Шинген се отправи на кон към бреговете на река Фуефуки. Придружаван само от неколцина служители, високо вдигнатата му осанка, окъпана от светлината на есенното слънце, сякаш бе преизпълнена с гордост от безупречното управление на неговата област. Сетивата му долавяха настъпването на една нова епоха. „Сега е времето!“, мислеше си той.

„Кентокудзан“, пишеше на дъската над храмовата порта. Това бе храмът, където живееше Кайсен — човекът, обучил Шинген в тайните на дзен. Шинген отвърна на поздравите на монасите и отиде в градината. Тъй като наистина се отбиваше само за кратко посещение, умишлено не влезе в главния храм.

Наблизо имаше малък чаен павилион със само две стаи. Вода течеше от извора; в тръбата, която прекараше водата през уханния мъх на градината с камъни, бяха нападали жълти гинкови листа.

— Дойдох да се сбогувам, Ваше Преподобие.

Кайсен кимна в отговор на Шингеновите думи.

— Значи накрая сте се решили?

— Бях твърде търпелив и чаках възможността да дойде, а сега мисля, че тази есен течението някак си се е обърнало в моя полза.

— Чух, че Ода се канят да настъпят на запад — каза Кайсен. — Изглежда, Нобунага събира войска, дори по-голяма от миналогодишната и се готви да срази връх Хиеи.

— Всичко идва за този, който чака — отговори Шинген. — Получих дори и доста на брой писма от шогуна, който казва, че ако ударя Ода в гръб, едновременно с това Асаи и Асакура ще се надигнат и при добавената към това помощ на връх Хиеи и Нагашима, стига да сритам Иеясу, и ще мога бързо да настъпя към столицата. Каквото и обаче да правя, Гифу ще си остане опасен. Не искам да повтарям това, което стори Имагава Йошимото и затова чаках най-сгодния случай. Намерението ми е да сваря Гифу неподготвен, като гръмотевица да прорежа Микава, Тотоми, Овари и Мино и след това да продължа към столицата. Успея ли да направя това, мисля, че ще посрещна Новата година в Киото. Надявам се Ваше Преподобие да остане в добро здраве.

— Щом така трябва да стане — рече мрачно Кайсен.

Шинген се съветваше с монаха почти по всеки един въпрос — от тези на управлението до военните — и мълчаливо му се доверяваше. Остро почувства смисъла на сегашното негово изражение.

— Ваше Преподобие изглежда има някакви съмнения относно моя замисъл.

Кайсен вдигна поглед.

— Няма причина да не го одобрявам. Това в крайна сметка е мечтата на вашия живот. Това, което ме тревожи, са дребните сметки на шогуна Йошиаки. Непрекъснатите тайни писма, които ви подканят да тръгнете за столицата, не пристигат само при вас. Чух, че такива е получавал и господарят Кеншин. Изглежда също, че той е призовал господаря Мори Йотонари, който междувременно почина, да свика силите си.

— Не че не разбирам това. Като оставим настрана обаче всичко останало, аз трябва да отида в Киото и да осъществя големите замисли, които имам за тази страна.

— Уви, дори и аз не бях в състояние да се примиря с това, че човек с вашите способности трябва докрай да прекара живота си в Кай. Мисля, че по пътя ще срещнете много трудности, но отрядите, които предвождате, никога не са били побеждавани в битка. Помнете само, че тялото ви е единственото нещо, което истински ви принадлежи и затова мъдро използвайте дадения ви от природата срок.

В същия миг някакъв монах, отишъл да почерпи вода от един близък извор, внезапно захвърли дървената кофа и побягна между дърветата, като викаше нещо неразбираемо. В градината отекна шум, приличен на този от бягащ елен. Най-сетне монахът, който се бе втурнал по стъпките на бягащия, се върна в павилиона за чай.

— Бързо доведете хора! Някакъв подозрителен на вид човек току-що е избягал — обяви той.

Нямаше причина в храма да е влязло какво да е подозрително лице и щом Кайсен разпита монаха, цялата история излезе наяве.

— Още не бях казал за това на Ваше Преподобие, но работата е там, че късно снощи един мъж почука на портата. Бе облечен в расото на странстващ монах и ние го оставихме да пренощува тук. Ако беше някой, когото не познаваме, разбира се нямаше да го пускаме да влезе. Разпознахме в него обаче Ватанабе Тендзо, който на времето бе в отряда на нинджите на Негово Височество и който доста често посещаваше заедно със служителите на господаря този храм. Помислихме си, че няма нищо нередно и му позволихме да остане.

— Почакай малко — прекъсна го Кайсен. — Та не е ли това още по-подозрително? Човек от отряда на нинджите за много години изчезва във вражеска област и никой повече не чува за него. Изведнъж почуква посред нощ на портата, облечен при това като монах и ви моли да остане да пренощува. Защо не сте го разпитали малко по-внимателно?

— Вината е със сигурност наша, господарю. Но той ни каза, че бил задържан като съгледвач в земите на рода Ода. Твърдеше, че прекарал няколко години в тъмница, но успял да избяга и преоблечен се завърнал в Кай. Изглеждаше сигурно, че говори истината. После днес сутринта каза, че ще отиде в Кофу, за да се срещне с Амакасу Санпей, водача на отряда. Съвсем му бяхме повярвали, но тъкмо преди малко, докато взимах вода от извора, видях негодника, прилепен като гущер към стената под прозореца на стаята за чай.

— Какво?! Слушаше моя разговор с Негово Височество ли?

— Щом чу стъпките ми и се обърна към мен, имаше доста изненадан вид. После бързо тръгна към задната градина, а аз му извиках и му заповядах да се спре. Не ми обърна внимание и ускори крачка. После, щом викнах „Шпионин!“, се обърна и ме изгледа ядосано.

— Измъкна ли се?

— Изкрещях с пълна сила, но всички служители на Негово Височество ядяха обеда си. Не можах да открия никого наоколо, а за жалост той се оказа твърде бърз за мене.

Шинген дори не поглеждаше към монаха и слушаше мълчаливо, но щом очите му срещнаха погледа на Кайсен, спокойно каза:

— Амакасу Санпей е днес в храма заедно с другите ми служители. Да го накараме да догони този мъж. Повикайте го тук.

Санпей се просна по очи в градината и като вдигна поглед към Шинген, който все още седеше в чаения павилион, попита какво ще бъде поръчението му.

— Преди доста години, спомням си, под твое началство имаше един мъж на име Ватанабе Тендзо.

Санпей се замисли за минута и после каза:

— Спомням си. Беше родом от Хачисука в Овари. Чичо му Короку бил наредил да направят за него пушка, но Тендзо я откраднал и избягал тук. Поднесе пушката в дар на вас и дълги години получаваше доход от Ваше Височество.

— Спомням си това за пушката, но изглежда оварецът винаги ще си остане тъкмо това — оварец — и сега той работи за рода Ода. Настигни този мъж и му отрежи главата.

— Да го настигна ли?

— Тръгни, след като чуеш от този монах подробностите. Ще трябва да го преследваш бързо, така че да не ти се изплъзне.

На запад от Нирасаки тясна пътечка върви покрай подножието на планината, заобикаля Комагатаке и Сенджо и при Ина навлиза в Такато.

— Хееей!

Звукът от човешки глас бе рядкост в тези планини. Самотният монах спря и се обърна, но не откри нищо освен ехото и забързано продължи пътя си нагоре през планинския проход.

— Хееей! Ти там, монаха!

Вторият път гласът идваше от по-близо. И тъй като очевидно викаше него, монахът за миг се спря и хвана ръба на шапката си. Много скоро при него запъхтян се изкатери втори човек. Приближи се и му хвърли насмешлива усмивка.

— Това е то изненада, Тендзо. Кога дойде в Кай?

Монахът изглеждаше изненадан, но бързо си върна самообладанието и се засмя леко под шапката си.

— Санпей! Чудех се кой ли е. Е, доста време мина. Изглежда, както винаги си в добро здраве.

На насмешката отвърнаха с насмешка. И двамата бяха хора, чиито задължения като съгледвачи ги бяха отвеждали във вражеска земя. Без дързост и самообладание от такъв род не биха били способни да вършат работата си.

— Доста ме ласкаеш.

Санпей също имаше твърде безгрижен вид. Да почне да се суети, понеже е заварил вражески съгледвач на родна земя, би подхождало на неопитен, обикновен човек. Но също като крадеца, който добре знае, че дори посред бял ден наоколо му има други крадци, това сега надали го изненадваше.

— Преди две вечери си спирал в храма Ейрин и вчера си подслушал таен разговор между игумена Кайсен и господаря Шинген. Щом един от монасите те забелязал, си побягнал с колкото имаш сили. Вярно е, нали, Тендзо?

— Да, и вие ли бяхте там?

— За жалост.

— Това е единственото, което не съм знаел.

— За теб е било лош късмет.

Тендзо се престори на безразличен, сякаш това засяга някого другиго.

— Мислех си, че Амакасу Санпей, нинджата на рода Такеда, още шпионира Ода в Исе или Гифу, но ти вече си се бил върнал. Заслужаваш похвала, Санпей — винаги си толкова бърз.

— Не си пилей думите. Може да ме ласкаеш колкото си искаш, но сега, след като те намерих, не мога да те оставя да си тръгнеш жив. Нима мислеше, че ще пресечеш границата като един от живите?

— Нямам и най-малко намерение да умирам. Но по твоето лице, Санпей, пробягва сянката на смъртта. Нали не дойде да ме преследваш, защото искаше да умреш?

— Дойдох да взема главата ти по заповед на моя господар. И ще я имам, дори с цената на живота си.

— Чия глава?

— Твоята!

В същия миг, в който Санпей извади дългата си сабя, Ватанабе Тендзо приготви тоягата си. Между двамата мъже имаше известно разстояние. Докато продължаваха да се гледат яростно един друг, дишането им се учести и техните лица добиха бледнината на хора на ръба на смъртта. Тогава, изглежда, нещо мина през ума на Санпей, тъй като той прибра сабята си в ножницата.

— Остави тоягата, Тендзо.

— Защо? Уплаши ли се?

— Не, не съм се уплашил, но не е ли истина, че и двамата имаме едни и същи задължения? Редно е един човек да умре, за да изпълни дълга си, но не би имало никакъв смисъл да се избием сега взаимно. Защо не свалиш това монашеско расо и не ми го дадеш? Ако искаш, ще го занеса обратно и ще, кажа, че съм те убил.

Нинджите си имаха особено взаимно доверие, каквото не се среща между другите воини. Гледаха на живота по-иначе — естествено следствие от необичайността на техните задължения. За обикновения самурай не би могло да има по-висш дълг от това да умре за господаря си. Нинджите обаче разсъждаваха доста по-различно. За тях животът бе нещо ценно. Длъжни бяха да се завърнат живи, независимо от срама или трудностите, които е трябвало да изстрадат. Дори и някой да е в състояние да проникне на вражеска земя и да събере ценни сведения, няма никаква полза, ако после не успее да стигне обратно жив в родната си област. Ето защо, ако един нинджа умре на вражеска територия, това бе кучешка смърт, колкото и славни да са били обстоятелствата й. И колкото и този човек да има присърце ценностите на самурайската етика, щом смъртта му нямаше стойност за неговия господар, тя бе недостойна. Така, макар и нинджата да можеше да се нарече принизен самурай, чиято единствена цел е да спаси живота си, негов дълг и отговорност бе да направи това на всяка цена.

И двамата мъже чак до мозъка на костите бяха верни на своите принципи. И така, когато Санпей възрази на неприятеля си, че за никого няма полза от това да се убиват взаимно, Тендзо също веднага отдръпна оръжието.

— Не ми харесваше мисълта да стана твой противник и да залагам главата си. Щом може да приключим всичко това с едно монашеско расо, да го сторим.

Отпра парче от расото, с което бе облечен и го захвърли в краката на Санпей. Онзи го взе в ръка.

— Това е достатъчно. Ако го занеса обратно като доказателство и заявя, че съм посякъл Ватанабе Тендзо, въпросът ще е закрит и приключен. Негово Височество със сигурност няма да пожелае да види главата на някакъв си нинджа.

— Това урежда и двама ни. Е, добре тогава, Санпей, аз тръгвам. Бих искал да кажа, че ще те срещна отново, но по-добре да се моля това никога да не става, тъй като знам, че ще бъде за последен път.

С тези думи за сбогуване Ватанабе Тендзо бързо се отдалечи, сякаш изведнъж се бе уплашил от своя неприятел и се радва, че е успял да спаси кожата си.

Щом Тендзо заслиза по склона на превала, Санпей вдигна пушката и фитила, които бе скрил преди това в треволяка и го последва.

Екотът на изстрела се чу по цялата планина. Санпей незабавно хвърли настрана оръжието и като елен се метна надолу по склона с намерението да нанесе последния удар на своя повален враг.

Ватанабе Тендзо бе паднал по гръб в някакви бурени на пътя. В мига обаче, в който Санпей се надвеси над него и насочи върха на сабята си в гърдите му, Тендзо сграбчи краката на Санпей и като ги издърпа изпод туловището, с ужасна сила го свлече на земята.

Сега напред излезе дивата природа на Тендзо. Докато Санпей лежеше зашеметен, той се метна като вълк, хвана с две ръце един стоящ наблизо голям камък и го стовари върху лицето на врага си. Чу се звук като от разпукване на нар.

После Тендзо си тръгна.

Хидейоши, сега наместник на крепостта Йокояма, прекара лятото в хладните планини на северна Оми. Войниците казват, че за боеца бездействието е по-голямо изпитание, отколкото полето на боя. Дисциплината не може да се пренебрегва и за един ден. Отрядите на Хидейоши почиваха от сто дни.

В началото на деветия месец обаче бе дадено нареждане да се тръгва за фронта и портите на крепостта Йокояма се отвориха. Откакто напуснаха крепостта, до мига в който стигнаха брега на езерото Бива, войниците нямаха представа къде им предстои да се сражават.

Край езерото чакаха на котва три големи кораба. Построени след Нова година, те издаваха мирис на прясно рендосани дъски. Едва след като хората и конете с тропот се качиха на борда, на войниците бе казано, че целта им ще бъде или Хонганджи, или връх Хиеи.

След като пресякоха есенния лик на голямото езеро и пристигнаха в Сакамото на отсрещния бряг, хората на Хидейоши с удивление видяха, че войската на Нобунага и неговите военачалници е пристигнала преди тях. В подножието на връх Хиеи знамената на Ода се вееха чак докъдето поглед стига.

След като предишната зима Нобунага вдигна обсадата на Хиеи и се оттегли в Гифу, той нареди да се постоят големи военни кораби, които да могат още при първа заповед да пресичат езерото. Сега войниците най-сетне разбраха неговата предвидливост и думите, които бе казал когато се отказаха от нападението над Нагашима и се върнаха в Гифу.

Пламъците на метежа, горящи из цялата страна, бяха само отражение на истинския огън, корена на злото чийто първоизточник бе връх Хиеи. Сега Нобунага отново обсаждаше планината с голяма войска. По лицето му се четеше нова решимост и той говореше достатъчно гръмко, за да бъде чут от заградената си със завеси шатра чак до войнишките спални, почти все едно че се обръщаше към врага.

— Какво?! Казвате, че няма да използвате огън, понеже пламъците можело да се прехвърлят върху манастирите ли? А какво е всъщност войната? Всички до един сте пълководци, а не разбирате дори това, а? Как сте стигнали чак дотук?

Това бе всичко, което можеше да се чуе отвън. Вътре в шатрата Нобунага седеше на походното си столче, заобиколен от своите стари военачалници, всички с оклюмали глави. Приличаше съвсем на баща, който поучава децата си. Дори и да беше техен господар, такъв род упреци отиваха прекалено далеч. Поне така сочеше огорченият израз по лицата на пълководците, когато вдигнаха взор и се осмелиха да погледнат Нобунага право в очите.

За какво наистина се сражават? Ако се замислят или разтревожат за това, рискуваха да загубят доброто си име и да се скарат с Нобунага.

— Безсърдечен сте, господарю. Не че не ви разбираме, но когато ни давате заповед за безчинство — да изгорим връх Хиеи, място от столетия почитано като свещена земя, посветена на мира и благоденствието на страната — и тъкмо защото наистина сме ваши служители… това още повече е причина да не ви се подчиняваме — се обади Сакамура Нобумори.

По лицето на Нобунага ясно се четеше: „стори го или ще умреш“. Ако не бе готов да загине на място, пълководецът не би казал това на господаря си. Особено при начина, по който онзи го гледаше сега. Макар винаги да бе доста трудно да говорят откровено със своя повелител, днес Нобунага напомняше размахал огнена сабя демон.

— Тишина! Тишина! — изрева Нобунага и накара Такей Секиан и Акечи Мицухиде, които се канеха да подкрепят Нобумори, да замлъкнат. — Нима не изпитвахте възмущение, докато гледахте бунтовете и цялото това позорно положение? Монасите прекрачват Закона на Буда, подстрекават простолюдието, трупат богатство и оръжие и пръскат слухове; под прикритието на вярата те всъщност не са нищо повече от врагове, които работят само за себе си.

— Не сме против да бъдат наказани за тези крайности. Но е невъзможно за един ден да се преобразува вяра, която всички хора пламенно поддържат и която в миналото е получила особена власт — възрази Нобумори.

— Каква полза от такъв род здравомислено умуване? — избухна Нобунага. — Тъкмо защото осемстотин години сме мислили разумно, никой не е бил в състояние да промени положението тук, въпреки оплакванията на хората от продажността и разложението на църквата. Дори негово Величество Императорът Ширакава каза, че три са нещата над които той няма власт — заровете за игра, водите на река Камо и монасите-войни на връх Хиеи. Какво е направила за мира и благоденствието на страната тази планина през годините на междуособна война? Давала ли е на обикновените хора душевно спокойствие и сила?

Изведнъж Нобунага махна с ръка настрани.

— От стотици години насам, когато са се случвали нещастия, монасите не са правили нищо, освен да защитават собствените си привилегии. С дарените от доверчивото множество пари са издигнали каменни стени и порти, каквито ще подобават на крепост и зад тях трупат пушки и копия. И по-лошо, тези монаси открито пристъпват обетите си, като се хранят с месо и се отдават на плътско общение. Да не говорим въобще за упадъка на будистката ученост. Какъв грях има в това да бъде изгорено нещо такова?

— Всичко което казвате е истина — отвърна Нобумори, — но трябва да ви спрем, господарю. Няма да напуснем това място преди да сме го сторили, дори и това да ни струва собствения живот.

Тримата мъже се проснаха едновременно по очи и останаха неподвижни пред Нобунага.

Връх Хиеи бе седалище на ордена Тендай, а Хонганджи — главната твърдина на ордена Ико. И двата взаимно се наричаха по отношение на догмите „другия орден“ и само противопоставянето на Нобунага беше това, което ги обединяваше. Ако Нобунага нямаше и минута за отдих, това бе заради кроежите на облечените в монашески раса мъже, които живееха на връх Хиеи. Влязоха в сговор с родовете Асаи и Асакура, помагаха на разгромени от Нобунага врагове, пращаха тайни призиви за помощ чак в Ечиго и Кай, и дори станаха подстрекатели на селските въстания в Овари.

Тримата пълководци знаеха, че без да бъде разрушена тази прословута с непристъпността си будистка крепост, войската на Ода ще среща пречки на всеки ъгъл, а Нобунага няма да успее да осъществи своите големи замисли.

Веднага щом разпъна стана си, техният господар даде невероятна заповед:

— Нападнете планината и изгорете всичко до основи, като се почне от олтарите, Голямата зала, манастирите и всички сутри и свети мощи.

Това бе достатъчно крайно, но той продължи:

— Не оставяйте да избяга никой, който носи расо. Не правете разлика между мъдър и глупав, благородник и човек от простолюдието. Не показвайте милост към жените и децата. Дори някой да е облечен като мирянин, ако се е крил на планината и сега побегне заради огъня, може и на него да гледате като на част от сегашната напаст. Изколете ги всички и горете планината, докато в развалините не остане и следа от жив човек!

Дори Ракасите, кръвожадните човекоядни демони от будисткия пъкъл, не биха могли да сторят такова нещо. Щом чуха заповедите му, пълководците загубиха самообладание.

— Да не е полудял? — промълви Такей Секиан тихо, но достатъчно близо, за да бъде чут от останалите предводители на войската.

Но само Сакума Нобумори, Такей Секиан и Акечи Мицухиде се осмелиха да изразят своето мнение пред Нобунага.

Преди да застанат срещу господаря си, те се бяха зарекли:

— Може да ни се наложи един след друг да си направим сепуку, задето сме се противили на заповедите на Негово Височество, но не можем да го оставим да изпълни това безумно нападение с огън.

Нобунага би могъл просто да обсади и превземе връх Хиеи. Къде е необходимостта от такова клане и палежи? Осмелеше ли се да извърши подобно безчинство, то те се бояха че народното недоволство ще се обърне против рода Ода. Враговете на Нобунага ще тържествуват и при всяка възможност ще използват делото му, за да очернят неговото име. Само ще си навлече лошата слава, от която хората се боят и избягват от стотици години.

— Няма да участваме в битка, която ще ви доведе до гибел — заявиха тримата военачалници, като говореха от името на всички присъстващи.

Гласовете им пресекваха от сълзи на преданост.

Нобунага обаче беше решен и не даде знак, че дори за миг ще размисли върху думите на тримата. Това, напротив, само увеличи неговата дързост.

— Може да се оттеглите от служба. Не говорете нищо повече — им каза той. — Ако откажете да изпълните заповедта, ще я възложа на някого другиго. А ако останалите пълководци и войници не поискат да ме последват, ще го направя сам, със собствени ръце!

— Защо е необходимо да се върши такова зверство? Мисля си, че един истински военачалник би довел до падането на връх Хиеи, без да пролее и една капка кръв — помоли го отново Нобумори.

— Стига вече „здравомислие“! Ето ви осемстотин години от това „здравомислие“. Ако не подпалим корените на старото дърво, пъпките на новото никога няма да се разтворят. Само за тази тук планина говорите, но аз не се грижа единствено за връх Хиеи — изгарянето му ще спаси църквата навсякъде другаде. Ако като изколя всички мъже, жени и деца на връх Хиеи, успея да отворя очите на неразумните от останалите области, ще съм свършил нещо добро. Най-дълбокият и най-горещият от всички пъкъли не е нищо за очите и слуха ми. Кой друг може да стори това, ако не аз? Небето ми е дало власт за това.

Тримата, които вярваха, че повече от всеки друг познават дарбата и средствата за действие на Нобунага, бяха хвърлени от това твърдение в ужас. Нима господарят им е обладан от зли сили?

— Недейте, господарю — замоли се Такей Секиан. — Каквито и заповеди да ни дадете, като ваши служители не можем да сторим нищо, освен да се опитаме да ви разубедим. Не можете да опожарите това свещено от древни времена място…

— Стига толкова! Млъквай! В сърцето си съм получил царствена повеля да подпаля всичко тук. Давам ви заповед за това клане, защото в сърцето ми е милостта на основателя, светеца Денгьо. Нима не разбирате?

— Не, господарю.

— Щом не, вървете си! Само не ми се пречкайте.

— Ще се възпротивявам, докато сам вие ме убиете.

— Наистина си проклет! Махай се!

— Защо да трябва да си тръгвам? Наместо да гледам приживе лудостта на моя господар и падението на неговия род, мога да се опитам да попреча на това със собствената си смърт. Погледнете множеството примери от древни времена. Никой от тези, които са покривали с адски пламъци будистки храмове и олтари, или които са избивали свещеници, не е стигнал до добър край.

— С мен е по-различно. Аз не отивам в битката заради себе си. В това сражение ролята ми ще е да разруша старите злини и да построя един нов свят. Не зная дали това е повеля на боговете, на хората или на времето — знам само, че ще се подчиня на заповедите, които съм получил. Вие всички сте плашливи и погледът ви е ограничен. Плачът ви е скръб на тесногръди люде. Печалбите и загубите, за които говорите, ме засягат само лично. Ако това, че ще превърна връх Хиеи в ад, защити безброй области и спаси безброй живота, то ще бъде велико постижение.

Секиан не престана да настоява.

— Хората ще погледнат на това като на дело на зли сили. Те ще се радват, ако покажете малко човечност. Прекалено строг ли сте, никога няма да ви приемат — дори да се водите от голяма обич.

— Ако се отдръпнем заради общото мнение, изобщо няма да сме в състояние да действаме. Древните герои са се бояли от общото мнение и са оставили тази напаст на идните поколения. Аз обаче ще ви покажа как да я изкорените веднъж и завинаги. Ако ще правя нещо, трябва да го правя изцяло. Ако ли пък не, няма защо да взимаме оръжие и да отиваме в средата на бойното поле.

Дори между бушуващите вълни има мигове на затишие. Гласът на Нобунага леко смекчи тона си. Тримата служители сведоха глави. Възраженията им почти се бяха изчерпали.

Пресякъл езерото към пладне, Хидейоши току-що бе пристигнал. Когато наближаваше шатрата, спорът вече бушуваше и той изчака навън. Сега подаде глава през един процеп в завесата и се извини, че прекъсва.

Всички рязко извърнаха поглед към него. Изражението на Нобунага бе като бушуващ огън, а лицата на тримата решени да умрат военачалници — замръзнали, все едно покрити с леден пласт.

— Тъкмо пристигнах по вода — рече приветливо Хидейоши. — Много е красиво езерото Бива през есента — места като остров Чикубу са покрити с червени листа. Някак изобщо не се чувствах все едно че отивам на бойното поле и дори съчиних на кораба няколко бездарни стиха. Може би ще ви ги прочета след битката.

Като влезе вътре, Хидейоши забърбори за всичко, което му идваше наум. По лицето му нямаше и следа от сериозността, която само преди минута скова господаря и служителите му. Изглеждаше, сякаш не го тревожи съвършено нищо.

— Какво става? — попита Хидейоши, като местеше поглед от Нобунага към неговите потънали в мълчание служители.

Думите му бяха като ведър пролетен ветрец.

— А, докато бях преди малко навън, чух за какво говорехте. Затова ли мълчите сега? Понеже мислят прекалено много за своя господар, служителите са решили да го поучат и да умрат; като знае най-дълбоките чувства на своите служители, господарят не е толкова жесток, че да иска да ги посече. Да, виждам, че положението е трудно. Може да се каже, че и двете страни имат добри и лоши неща на своя сметка.

Нобунага рязко обърна глава.

— В добро време идваш, Хидейоши. Щом си чул почти всичко, трябва да разбираш какво имам в сърцето си, а също и какво казват тези трима тук.

— Наистина разбирам, господарю.

— Ще се подчиниш ли на заповедта? Или мислиш, че тя е погрешна?

— Не мисля съвършено нищо. Не, чакайте. Тази заповед, допускам, се основава на препоръката, която написах и ви дадох преди известно време.

— Какво?! Кога си правил такова предложение?

— Трябва да ви е излязло от ума, господарю. Мисля, че бе някъде през пролетта.

После се обърна към тримата военачалници и каза:

— Но чуйте, почти се разплаках, докато стоях там навън и слушах вашите предани съвети. Вашето чистосърдечие подобава на истински служители. Казано с една дума обаче, аз мисля, че вие до един се тревожите от това, че ако наистина нападнем връх Хиеи с огън, страната със сигурност ще се обърне против Негово Височество.

— Точно това е! Ако извършим такова зверство — обади се Секиан, — и самураите, и народът ще възнегодуват. И нашите врагове ще се възползват от това навеки да почернят името на господаря ни.

— Но тъкмо аз препоръчах да отидем до край, ако нападнем връх Хиеи, тъй че хрумването не е било на Негово Височество. Сега, щом е така, аз ще съм този, който ще понесе всичко, каквото и проклятие или лошо име да последва от това.

— Що за дързост! — извика Нобумори. — Защо хората да винят някого като вас? Каквото и да върши войската на Ода, то се отразява върху нейния главнокомандващ.

— Естествено. Но няма ли всички да ми помогнете да се измъкна? Не можем ли да обявим пред света, че четиримата толкова сме се старали да изпълним заповедите на Негово Височество, че сме отишли твърде надалеч? Казват, че в по-голямата си част верността е в това, да дадеш считания за нужен съвет, дори и после да си принуден да умреш заради това. Ако обаче зависеше от мене, бих казал, че дори даването на съвета и смъртта не са достатъчно доказателство за верността на един истински предан служител. Моето мнение е, че докато сме живи, трябва наместо своя господар да понасяме лошото име, обидите, преследванията, препъването и всичко останало. Съгласни ли сте?

Нобунага слушаше мълчаливо, без да дава знак дали е съгласен или не е.

Секиан пръв отговори на предложението на Хидейоши.

— Съгласен съм с вас, Хидейоши.

Погледна към Мицухиде и Нобумори — те също не възразиха. И четиримата се заклеха да нападнат с огън връх Хиеи, като дадат да се разбере, че действията им са надхвърляли заповедите на Нобунага.

— Великолепен план.

С глас, който издаваше възхищението му, Секиан поздрави Хидейоши за неговата изобретателност. Нобунага обаче не изглеждаше ни най-малко доволен. Тъкмо напротив, без да казва и дума, изражението му ясно показваше, че това е нещо, което надали заслужава такава голяма похвала.

Същото мнение ясно се виждаше и на лицето на Мицухиде. В сърцето си той разбираше какво предложи Хидейоши, но усещаше също, че достойнството на истинността в техните възражения е било отнето от думите на новодошлия. Ревнуваше. Като умен мъж обаче бързо изпита срам от своята себичност. Смъмри се сам и реши, че някой който е готов да умре, за да застане срещу заповедта на своя господар, трябва всеки миг да отбягва такива повърхностни мисли.

Тримата пълководци бяха доволни от замисъла на Хидейоши, но Нобунага се държеше, сякаш не се обвързва с него и със сигурност нямаше вид да е променил първоначалното си намерение. Един след друг той повика военачалниците.

— Днес, при звука на раковината, ще нападнем отвсякъде планината!

Сам даде същите сурови заповеди, които преди това бе дал на тримата си пълководци. Изглежда, присъстваха много военни, които заедно със Секиан, Мицухиде и Нобумори бяха против нападението с огън, но тъй като тези вече бяха приели заповедта, всички сториха същото и си тръгнаха без нито дума на несъгласие.

Вестоносци от щаба препуснаха към по-крайните поделения и отнесоха заповедите на разположените напред части в подножието на планината.

Със залеза на слънцето вечерните облаци се скриха сред ярки цветове зад Шимейгадаке. Дебели снопове червена светлина пробягваха като дъги след дъжд над езерото, по чиято повърхност се издигаха вълни.

— Вижте!

Нобунага застана на върха на хълма и се обърна към тези около него, вперил поглед нагоре в облаците около връх Хиеи.

— Небето е с нас! Излезе силен вятър. Ще имаме най-доброто време за нападение с огън!

Докато говореше, студеният вечерен вятър шумолеше в дрехите им. С него имаше само петима-шестима служители и в този миг през издутата от вятъра завеса надникна един човек, който сякаш търсеше някого.

— Какво търсиш? — извика Секиан на мъжа. — Негово Височество е тук.

Самураят бързо се приближи и коленичи на земята.

— Не, аз нямам нищо да съобщавам на Негово Височество. Тук ли е генерал Хидейоши?

Щом Хидейоши излезе от групата, вестоносецът му каза:

— В лагера току-що дойде облечен като свещеник мъж. Казва, че е Ватанабе Тендзо и тъкмо се връща от Кай. Известието му изглежда е изключително важно и затова дойдох бързо тук.

Макар да бе на известно разстояние от Хидейоши, Нобунага изведнъж се обърна към него.

— Този, който тъкмо се връща от Кай, от твоите служители ли е, Хидейоши?

— Мисля, че вие също го познавате, господарю. Ватанабе Тендзо, племенникът на Хикоемон.

— Тендзо ли? Е, нека чуем какви вести носи — каза Нобунага. — Повикайте го тук. Аз също бих искал да изслушам доклада му.

Тендзо коленичи пред Хидейоши и Нобунага и им разказа за разговора, който бе подслушал в храма Ейрин.

Нобунага изсумтя. Това е голяма заплаха откъм гърба му. Също както при миналогодишното нападение над връх Хиеи, опасността ни най-малко не бе намаляла. Тъкмо напротив — и положението му по отношение на Такеда, и условията в околността на Нагашима се бяха влошили. При похода миналата година обаче големите войски на Асаи и Асакура се обединиха и отстъпиха към връх Хиеи. Този път не даде на противниците си такава възможност и силите на врага, който имаше сега насреща си, не бяха толкова страховити. Въпреки това опасността в тила оставаше.

— Допускам, че родът Такеда вече е пратил вести на връх Хиеи, тъй че монасите със сигурност очакват войската ни да им обърне гръб и да си тръгне за дома — каза Нобунага, като освободи Тендзо. — Това е помощ свише — добави той и се засмя от задоволство. — Кой ще бъде по-бърз — войската на Такеда, която ще пресече планините на Кай и ще навлезе в Овари и Мино, или тази на Ода, която ще се върне, след като е сразила връх Хиеи и превзела столицата и Сетцу? Изглежда, сякаш ни дават допълнителен подтик да се надпреварваме и добавят към отчаяната ни решимост. Връщайте се всички по местата си.

Нобунага се изгуби в шатрата. Димът се вдигаше нагоре от готварските огньове на големия стан, обградил полите на връх Хиеи. С падането на нощта вятърът се засили. Храмовата камбана, която обикновено се чуваше от Мии, сега мълчеше.

Звукът на морската раковина отекна на върха на хълма и войниците подеха в отговор своя боен вик. Клането продължи от вечерта до утрото на следващия ден. Бойците на рода Ода проникнаха през барикадите, които монасите-войни бяха издигнали в проходите по пътя към върха.

Черен пушек изпълни долината и по цялата планина ревнаха пламъци. Вдигнеше ли поглед нагоре от подножието, човек виждаше навсякъде по връх Хиеи големи огнени стълбове. Дори езерото засия в огненочервено. Местоположението на най-големия пожар сочеше, че гори главният храм, а също и седемте олтара, голямата зала за беседи, камбанарията, библиотеката, пагодата със скъпоценностите, голямата пагода и всички по-малки храмове. До сутринта на следващия ден нито един храм не бе останал на мястото си.

Военачалниците се окуражаваха взаимно всеки път, щом вдигнеха поглед към страховитата гледка. Припомняха си казаното от Нобунага, че има благословията на небето и на светеца Денгьо и се насилваха да продължат битката. Привидната им целеустременост въодушеви отрядите. Нападащите войници си проправяха път между пламъците и черния пушек и до последна дума изпълняваха заповедите на Нобунага. Осем хиляди монаси-воини загинаха в този отблясък на най-ужасния будистки ад. Пълзяха през долчините, криеха се в пещери или се катереха по дърветата в опит да се измъкнат, но ги преследваха и требеха като насекоми по оризови стръкове.

Към полунощ сам Нобунага се качи на планината, за да види какво е изковала желязната му воля. Монасите от връх Хиеи сбъркаха в сметките си. При все че бяха обкръжени от войската на Нобунага, те не гледаха на положението сериозно и смятаха това за празно и горделиво показване на сила. Бяха се заклели да чакат, докато Ода почнат да отстъпват и след това възнамеряваха да ги преследват и разгромят. И седяха бездейно със спокойни умове, тъй като получаваха чести окуражително-успокояващи писма от близкия Киото — което ще рече, естествено, от шогуна.

За всички монаси-воини и за техните поддръжници из цялата страна връх Хиеи бе средищната точка на съпротивата срещу Нобунага. Обаче човекът, който непрестанно доставяше припаси и който направи всичко възможно да подсили недоволството на монасите и да ги подтикне да се бият, бе шогунът Йошиаки.

„Шинген иде!“ Така обещаваше на шогуна едно известие от Кай. Йошиаки здраво се държеше за това голямо очакване и предаде новината на връх Хиеи.

Съвсем естествено, монасите вярваха, че войската от Кай ще нападне Нобунага в гръб. Стане ли това, той ще трябва да се оттегли досущ като предишната година в Нагашима. А имаше и още нещо. Понеже бяха живели необезпокоявани през последните осемстотин години, те подценяваха настъпилите в последно време в страната промени.

Само за половин нощ планината се преобрази в подобие на пъкъл. Малко твърде късно беше, когато след полунощ, обзети от страх и паника, пратеници на връх Хиеи дойдоха в стана на Нобунага да молят за мир.

— Ще му дадем колкото иска пари и ще се съгласим на каквито поиска условия.

Нобунага само се усмихна бегло и сякаш хвърля стръв на сокол, се обърна към тези наоколо си.

— Няма нужда да им давате отговор. Просто ги посечете на място.

Още веднъж дойдоха пратеници от свещениците и този път се замолиха лично пред Нобунага. Той обърна глава и нареди да убият монасите.

Пукна се зората. Връх Хиеи бе покрит с остатъци от дим, с пепел и черни изсъхнали дървета, а навсякъде се стелеха трупове, застинали в позите, в които ги е заварила смъртта.

„Сред тези трябва да е имало мъже с дълбоки познания и мъдрост, а също и бъдещите млади монаси“, си помисли Мицухиде, който стоеше начело в снощната касапница. Тази сутрин с болка в гърдите стоеше сред редкия дим, който скриваше лицето му.

Същия ден Мицухиде получи благосклонната заповед на Нобунага:

— Поверявам ти окръга Шига. Отсега нататък ще живееш в крепостта Сакамото, долу в подножието.

След два дни Нобунага слезе от планината и влезе в Киото. От връх Хиеи още се вдигаше черен пушек. Явно доста монаси-воини бяха избягали в Киото, за да се спасят от клането и сега тези хора говореха за него, сякаш е въплъщение на злото.

— Този мъж е жив цар на злите сили!

— Пратеник на ада!

— Кръвожаден рушител!

Обитателите на Киото получиха живо описание на връх Хиеи и жалостните събития през онази нощ. Сега, щом чуха, че Нобунага оттегля частите си и тръгва надолу по планината, бяха потресени. Понесоха се слухове:

— Сега е ред на Киото!

— Дворецът на шогуна никога не ще може да устои на нападение с огън!

Макар да бе през деня, хората залостваха вратите си, събираха своите вещи и се готвеха за бягство. Войниците на Нобунага обаче останаха да стануват на брега на река Камо и им бе забранено да влизат в града. Човекът, който даде тази забрана, бе царят на злите сили, предвождал нападението срещу връх Хиеи. Сега, придружаван от малък брой военачалници, той влезе в един храм. След като свали доспехите и шлема и изяде едно топло ястие, се преоблече в изискано придворно кимоно, смени прическата си и излезе.

Яздеше шарен кон с разкошно седло. Военачалниците му останаха с доспехи и шлемове. С тези четиринадесет-петнадесет души той безгрижно премина в езда по улиците. Царят на злите сили бе необичайно миролюбив и приятелски се усмихваше на хората. Гражданите наизлязоха покрай пътя и се просваха по очи, докато Нобунага минаваше. Нищо няма да се случи. Почнаха да пляскат с ръце и по града като вълна се понесе облекчение.

Внезапно от надаващата възгласи тълпа се чу единичен пушечен изстрел. Куршумът одраска Нобунага, но той продължи да се държи така, сякаш нищо не се е случило и само се обърна да погледне в посоката, откъдето стреляха. Естествено, военачалниците наоколо му скочиха от конете и се спуснаха да уловят злодея, но градските обитатели, дори повече от тях, бяха обзети от пристъп на ярост и завикаха гневно:

— Хванете го!

Извършителят бе сбъркал, като си мислеше, че хората от Киото ще са на негова страна. Беше един монах-воин, за когото се говореше, че бил най-храбрият от всички. Макар приклещен към земята, той продължи да сипе хули върху Нобунага.

— Ти си враг на Буда! Царят на злите сили!

Изражението по лицето на Нобунага и най-малко не се промени. Той стигна, както бе възнамерявал, до Императорския дворец и слезе от седлото. След като изми ръце, спокойно пристъпи към портите на двореца и коленичи.

— Буйните пожари отпреди две нощи трябва да са поизненадали Ваше Величество. Надявам се да ми простите, задето съм ви причинил безпокойство.

Остана дълго време така коленичил, та човек можеше да помисли, че усеща съжалението дълбоко в сърцето си, но скоро след това вдигна очи към новите порти и стени на двореца и после огледа със задоволство военачалниците от двете си страни.

1. Незаконно е някой да изостави занятието си.

2. Тези, които пръскат слухове или лъжливи известия, ще бъдат умъртвени незабавно.

3. Всичко трябва да остане, както е било преди.

По заповед на Ода Нобунага, Главен управител

След като из града бяха разкачени тези три нареждания, Нобунага се върна в Гифу. Тръгна си, без да се е срещнал с шогуна, който от известно време бе зает да подновява защитния си ров и да се готви за нападение с огън. Обитателите на шогунския дворец изпуснаха въздишка на облекчение, но докато гледаха как Нобунага си тръгва, се изпълниха с лоши предчувствия.

Безвратата порта

Пушекът от пламъците на войната идваше не само от връх Хиеи, а се стелеше, като от препускащите огньове на степен пожар, и от западните окръзи на Микава, през селата по река Тенрю, чак до границата с Мино. Отрядите на Такеда Шинген бяха прекосили кайските планини и сега напираха на юг.

Токугава, които бяха дали на своя противник прозвището „Дългокракия Шинген“, се заклеха да спрат неговия поход към столицата. И това не беше заради съюзниците им от рода Ода. Кай бе в опасна близост с областите Микава и Тотоми и ако силите на Такеда проникнеха там, това щеше да значи пълно унищожение на рода Токугава.

Иеясу бе на тридесет и една години и в разцвета на силите си. За последните двадесет години служителите му преминаха през всякакви лишения и трудности. Най-сетне обаче той встъпи в пълнолетие, родът му бе в приятелски отношения с Ода и сега лека-полека протягаше ръце към земите на рода Имагава.

Областта му бе дотолкова преизпълнена с надежди за благоденствие и смелост за завоевания, че висшите служители, самураите, земеделците, и градските жители сякаш бяха възбудени и въодушевени.

Микава надали можеше да се мери с Кай по въоръжение и богатство; по решителност обаче не й отстъпваше и в най-малка степен. Имаше защо войните на Токугава да дадат на Шинген прозвището „Дългокракия“. Това остроумие някога бе част от едно писмо до Иеясу от Нобунага и щом получателят го прочете, сметна, че си заслужава да го каже на своите служители.

Прякорът добре подхождаше — едва вчера Шинген се бе сражавал на западната граница на Кай срещу рода Уесуги, а днес вече бе в Кодзуке и Сагами и заплашваше рода Ходжо. А можеше и бързо да свърне и да изсипе пламъците на войната върху Микава или Мино.

Освен това самият Шинген винаги присъстваше на полето на боя, откъдето даваше заповеди. Хората говореха, че трябва да слага на свое място чучело, но истината бе, че всеки път, когато мъжете му влизаха в бой, той не изглеждаше доволен, ако сам не е на сцената на битката. Ако Шинген обаче бе „Дългокрак“, то за Нобунага можеше да се каже, че е „Бързоног“.

Той писа на Иеясу:

По-добре ще е точно сега да не посрещаме нападението от Кай в цялата негова сила. Дори ако положението се утежни и Ви се наложи да се оттеглите от Хамамацу към Окадзаки, надявам се да устоите и на това. При все че трябва да почакаме до друг ден, за да настъпи нашият час, аз се съмнявам, че той ще се забави много.

Нобунага прати на Иеясу това известие, преди да опожари връх Хиеи, но този се обърна към старшите си служители и право пред вестоносеца на Ода заяви:

— Преди да изоставим крепостта Хамамацу, по-добре ще е да си строшим лъковете и да се откажем от името самураи!

За Нобунага областта на Иеясу бе една от отбранителните му линии, за самия Иеясу Микава бе негов дом. Нямаше да погребе костите си в никоя друга област, освен в тази. Когато получи отговора от вестоносеца, Нобунага промърмори нещо за прекомерната нетърпеливост на своя съюзник и след като привърши с връх Хиеи, се върна възможно най-бързо в Гифу. Шинген трябваше да си каже думата за такава бързина. Както може да се очаква, той също бе нащрек и дебнеше сгоден случай.

Шинген сам бе заявил, че забавяне с едни ден може да означава цяла година бедствия и сега още повече усещаше необходимостта да побърза, за да изпълни своето отдавнашно желание да влезе в столицата. По тази причина всички негови външнополитически ходове бяха ускорени. Благодарение на това приятелството му с рода Ходжо най-сетне даде плодове, но пък преговорите с рода Уесуги бяха както преди незадоволителни. Така се принуди да чака до десетия месец, преди да потегли от Кай.

Снегът скоро щеше да затвори границата с Ечиго и това трябваше да уталожи загрижеността му заради Уесуги Кеншин. Войската от около тридесет хиляди души включваше отряди набрани от неговите владения, които обхващаха Кай, Шинано, Суруга, северната част на Тотоми, източна Микава, западна Кодзуке, част от Хида и южния дял на Етчу — поземлени владения, възлизащи на стойност от почти един милион и триста хиляди крини ориз.

— Най-доброто, което можем да направим, е да издигнем защитна линия — предложи един от военачалниците.

— Поне докато пристигнат подкрепления от господаря Нобунага.

Едната част от хората в крепостта Хамамацу се изказа в полза на отбранителни действия. Дори да се съберяха всички самураи от областта, военната сила на рода Токугава с труд достигаше четиринадесет хиляди мъже — по-малко от половината на армията на Такеда. Въпреки това Иеясу реши да разпореди сбор на войската.

— Какво?! Това не е въпрос да чакаме подкрепления от господаря Нобунага.

Всичките му служители очакваха голям брой от войниците на Ода да се притекат на помощ от естествено чувство за дълг — или дори от благодарност заради подкрепата, която родът Токугава им оказа в миналото при река Ане. Иеясу обаче направи всичко, за да си придаде вид, че изобщо не очаква подкрепления. Сега точно бе времето да определи, дали хората му са решени на избор между живота и смъртта и да ги накара да разберат, че не могат да разчитат на нищо, освен на своите собствени сили.

— Щом е пагубно да отстъпваме и пагубно да тръгнем напред, не трябва ли да нанесем един удар, който да реши всичко, да си спечелим имена на воини и да умрем от славна смърт? — попита господарят спокойно.

Макар този човек от детинство да познаваше бедността и трудностите, той се бе превърнал в зрял мъж, който не се суети заради дреболии. Сега, когато ги сполетя всичко това, крепостта Хамамацу бе преизпълнена с ярост, досущ като врящ котел, но при все че Иеясу повече от всички настояваше за един сблъсък със сила, тонът на гласа му надали изобщо се бе променил. По тази причина между неговите служители имаше такива, които изпитваха съмнения относно съответствието между говореното и смисъла му. Но докато получаваше известия от съгледвачите, Иеясу постоянно бързаше с приготовленията за заминаване на бойното поле.

Съобщенията за всяко ново поражение идваха едно подир друго, като отчупвани зъби на гребен. Шинген бе нападнал Тотоми. Вече бе ясно, че крепостите в Тадаки и Ида нямат друг избор, освен да се предадат. В селата на Фукурои, Какегава й Кихара нямаше място, което войниците на Кай да не са изпотъпкали с нозете си. И по-лошо, трихилядният преден отряд на Иеясу начело с Хонда, Окубо и Найто бе заварен от силите на Такеда в околността на река Тенрю. Токугава бяха разгромени и принудени да отстъпят към Хамамацу.

Това известие накара всички в крепостта да пребледнеят. Иеясу обаче продължи военните си приготовления. Особени грижи полагаше да си осигури съобщителни линии и подготвяше защитата на тази област почти до края на десетия месец. А за да подсигури крепостта Футамата на река Тенрю, й прати подкрепление от отряди, въоръжение и припаси.

Войската излезе от крепостта Хамамацу, настъпи чак до село Канмаши на река Тенрю и завари стана на кайската войска, в който всяка позиция бе свързана с щаба на Шинген като спиците на колело.

— А, тъкмо както можеше да се очаква.

Дори Иеясу застана за миг с кръстосани ръце на хълма и изпусна въздишка на възхищение. Знамената в противниковия лагер се виждаха даже от това разстояние. От по-близо човек можеше да различи надписите им. Бяха думите на прочутия Сун Цу, еднакво познати и на чужди, и на свои.

Бързи като вятър,

тихи като лес,

жарки като огън,

непоклатими като планина.

Непоклатими като планина, няколко дни и Шинген, и Иеясу не се помръднаха. Река Тенрю разделяше противниковите лагери и с единадесетия месец настъпи зимата.

Две неща са,

които надвишават Иеясу:

Иеясувият рогат шлем

и Хонда Хейхачиро.

Някой от хората на Такеда бе закачил това подигравателно стихче на хълма Хитокотодзака. Там хората на Иеясу бяха разгромени и разбити — или поне такова беше мнението сред въодушевените от победата си редици на Шинген. Както обаче се признаваше в стиховете, Токугава имаха някои храбри мъже и отстъплението на Хонда Хейхачиро заслужаваше пълно възхищение.

Иеясу със сигурност не бе недостоен като противник. В следващата битка обаче цялата сила на Такеда щеше да застане срещу цялата сила на Токугава. Щяха да се сблъскат в битка, която да реши изхода на войната.

Очакването на сражението само повдигаше духа на хората от Кай. Дотолкова голямо бе самообладанието им. Шинген пренесе своя главен лагер в Едаиджима и накара сина си Кацуйори и Анаяма Байсецу да преместят своите отряди срещу крепостта Футамата със строга заповед да не се бавят.

В отговор на това Иеясу бързо прати подкрепления, с думите:

— Крепостта Футамата е важна отбранителна позиция. Ако врагът я превземе, ще има превъзходно място, откъдето да извърши нападението си.

Иеясу сам даде заповеди на задните си отряди, но постоянно променящата се войска на Такеда бързо премина през още едно преображение и го запритиска от всички страни. Изглежда, че ако направеше сега погрешна стъпка, ще бъде отрязан от своя щаб в Хамамацу.

Врагът прекъсна водоснабдяването, най-слабата точка на крепостта Футамата. От едната страна крепостта опираше в река Тенрю и водата, с която войниците вътре поддържаха живота си, трябваше да се вади с кофа, спускана от една кула. За да сложат край на това, отрядите на Такеда се спуснаха със салове по течението и подкопаха основите на кулата. От този ден нататък защитниците страдаха от липса на вода, при все че реката течеше точно под стените им.

Вечерта на единадесети те се предадоха. Щом Шинген узна, че крепостта е паднала, даде нови заповеди:

— Нобумори да заеме крепостта. Сано, Тойода и Ивата да поддържат свръзка и да се готвят да пресрещнат отстъпващия противник.

Като майстор на играта го, който следи всяко придвижване на пуловете, Шинген внимаваше за подредбата и напредването на своята войска. Двадесет и седемте хиляди войници от Кай се придвижваха бавно, но сигурно. Боят на барабаните отекваше към небето, докато те настъпваха като черни облаци над земята. След това главните сили на Шинген прекосиха равнината Иидани и занастъпваха в източна Микава.

Беше по пладне на двадесет и първи и студът бръснеше така, че почти можеше да отнесе носа и ушите. Червен прах се вдигаше над Микатагахара, сякаш предизвикателство към слабото зимно слънце. От дни не бе валяло; въздухът бе пресъхнал.

— Напред към Иидани! — дойде заповед.

Тя предизвика разминаване в мненията на Шингеновите военачалници.

— Ако отиваме в Иидани, трябва да сме решили да обкръжим крепостта Хамамацу. Няма ли това да е грешка?

Някои имаха съмнения, тъй като отрядите на Ода вече пристигаха в Хамамацу и никой не знаеше със сигурност колко войници може да има сега там. Такива бяха тайните известия, които се точеха от сутринта насам. Колкото и да притискат врага, не можеха да преценят действителното му положение. Съобщенията бяха винаги едни и същи — има известна истина в носещите се в селата покрай пътя слухове (които на свой ред навярно съдържаха доста от лъжливите сведения на самия противник), че голямо поделение на Ода е потеглило на юг, за да се присъедини към отрядите на Иеясу в Хамамацу.

Пълководците на Шинген изложиха мненията си:

— Ако Нобунага пристигне с голяма войска и застане в тила на Хамамацу, навярно ще трябва още тук внимателно да премислите нещата, господарю.

— Ако нападението на крепостта Хамамацу продължи до Нова година, ще трябва отрядите ни да зимуват в полето. При постоянните внезапни нападения на врага припасите ще се привършат и войниците ще станат жертва на болести. При всички случаи, хората ще страдат.

— От друга страна, аз се боя, че може да отрежат отстъплението ни покрай брега и на други места.

— Когато към задните отряди на Ода се прибавят подкрепленията, хората ни ще бъдат притиснати на тясна ивица вража земя — положение, от което няма да е лесно да се намери изход. Случи ли се това, мечтата на Ваше Височество да влезе в Киото ще бъде провалена и ще трябва с кръв да си проправяме път за отстъпление. След като сега сме на крак, защо не продължите към основната си цел и вместо да нападате крепостта Хамамацу, не тръгнете право към столицата?

Шинген седна на едно походно столче между военачалниците. Очите му бяха присвити на тесни като игли процепи. Кимна на всяко от мненията им, а накрая замислено каза:

— Всичките ви становища са извънредно разумни. Сигурен съм обаче, че подкрепленията на Ода ще представляват малка сила от не повече от три-четири хиляди души. Ако по-голямата част от войската на Ода се обърне към Хамамацу, то Асаи и Асакура, с които вече влязох във връзка, ще ударят Нобунага в гръб. И освен това шогунът в Киото ще прати известия на монасите-воини и техните поддръжници и ще ги подкани да се бият. Ода не са главната грижа за нас.

Млъкна за минута и после спокойно продължи:

— Още от самото начало горещото ми желание беше да вляза в Киото. Но ако сега просто подминем Иеясу, то когато стигнем в Гифу, той ще дойде на помощ на Ода и ще ни излезе в гръб. Не е ли най-добрият ход да премажем Иеясу още в крепостта Хамамацу, преди Ода да са му пратили достатъчно подкрепления?

Пълководците не можеха да направят друго, освен да приемат неговото решение, не просто защото бе техен господар, а защото му се доверяваха като на по-добър военен.

Щом се върнаха при своите поделения обаче, сред тях остана един, Ямагата Масакаге, който като погледна към студеното и бледно зимно слънце, си помисли: „Този човек живее за войната и има необичайна дарба на пълководец, ала този път…“

Вестта за внезапната промяна в посоката на войската на Кай стигна в крепостта Хамамацу през нощта на двадесет и първи. Като подкрепления от Нобунага в крепостта бяха пристигнали само три хиляди мъже начело с Такигава Кадзумасу и Сакума Нобумори.

— Смешно малък брой — каза разочарован един от служителите на Токугава, но Иеясу не показа нито радост, нито недоволство. И докато съобщенията пристигаха едно подир друго, започна военен съвет, на който много от военачалниците в крепостта и пълководците на Ода благоразумно предложиха временно отстъпление към Окадзаки.

Само Иеясу не се помръдна от предишното си настояване на битка.

— Нима ще отстъпим и няма да пуснем една стрела за отмъщение, докато врагът обижда моята област?

Северно от Хамамацу имаше високо равнинно плато, повече от два часа път на ширина и три — на дължина. Микатагахара.

В ранното утро на двадесет и втори войската на Иеясу излезе от Хамамацу и зае позиции северно от един дълъг и стръмен склон. Там зачакаха приближаването на силите на Такеда.

Слънцето изгря, после небето се заоблачи. Очертанията на самотна птица мирно прекосиха широкото небе над изсушената, повехнала равнина. От време на време съгледвачите на двете войски, прилични на птичи сенки, пропълзяваха през сухата трева и после бързешком се връщаха при своите. Тази сутрин войската на Шинген, която преди бе станувала в равнината, пресече река Тенгю, продължи хода си и малко след пладне пристигна в Сайгадани.

Цялата войска получи заповед да спре на място. Оямада Нобушиге и останалите пълководци се събраха край Шинген, за да уточнят разположението на противника, който скоро щеше да бъде право пред тях. След минутен размисъл Шинген нареди да оставят един отряд назад да пази тила им, докато главната част на войската продължи, както бяха замислили, през равнината на Микатагахара.

Наблизо бе село Иваибе. Предните отряди на войската вече бяха влезли в селището. Дори когато се изправеха на стремената си, мъжете най-отпред на извитото като змия над двадесетхилядно шествие не можеха да видят тези на края му.

Шинген се обърна и каза на служителите около себе си:

— Нещо става отзад!

Онези се загледаха напрегнато, като се опитваха да проникнат през жълтия прах, който се вдигаше в далечината. Изглежда, последният отряд бе нападнат от противника.

— Трябва да са ги обкръжили!

— Само две-три хиляди са! Ако са обкръжени, направо ще ги пометат!

Конете бяха навели глави и се движеха с трополене по пътя си — военачалниците обаче до един съчувстваха на мъжете зад завесата от прах. Стиснаха поводите и заедно се загледаха с тревога натам. Шинген мълчеше и не разговаряше с никого. Макар това да бе, което бяха очаквали, сега техните хора, отделени от погледите им, падаха и загиваха един подир друг в далечния прашен облак.

Някой със сигурност имаше в последните редици син, баща или брат. И не само от служителите и военачалниците, събрани около Шинген. Цялата войска, чак до пехотинците, извърна поглед, докато вървеше.

Оямада Нобушиге препусна покрай строя и стигна до Шинген. Гласът му бе необичайно възбуден и тези, които стояха наблизо, ясно можеха да чуят как той каза от седлото:

— Господарю! Никога няма да имаме възможност като тази да избием десет хиляди от враговете ни. Тъкмо се връщам от оглед на вражеското поделение, което напада нашия тилов отряд. Всяка дружина е разпръсната във форма на щъркелово крило. На пръв поглед прилича на голяма войска, но вторият и третият ред изобщо не са разгърнати в дълбочина и центърът на Иеясу се пази от малка сила, която едва ли въобще струва нещо. Не само това, а и отрядите са в краен безпорядък и е ясно, че подкрепленията на Ода са без желание да се бият. Ако използвате този случай и ги нападнете, господарю, победата ви е сигурна.

Щом Нобушиге изговори бързо всичко това, Шинген се обърна назад и заповяда на неколцина съгледвачи да проверят неговите думи.

Като чу тона на гласа му, Нобушиге дръпна малко юздите на коня си и изостана назад.

Двамата съгледвачи препуснаха назад. Знаеше се, че вражеските сили са много по-малко от техните и Нобушиге уважаваше отказа на Шинген да действа необмислено, но сам той гореше от нетърпение като немирен кон, който тупа с копито по земята. Почти не бе в състояние да се сдържи.

Сгодният за боеца случай може да изчезне за време, колкото да удари мълния!

Двамата съгледвачи се върнаха в галоп и доложиха какво са видели:

— Наблюденията на Оямада Нобушиге и нашите собствени са в пълно съгласие. Това е добра възможност, пратена свише.

Гласът на Шинген прогърмя над строя. Докато даваше заповеди на военачалниците от двете си страни, бялата грива на шлема му се замята напред-назад. Проехтя раковината. Щом двадесетте хиляди мъже чуха нейния звук, който отекваше от първите до последните редици на войската, маршируващият корпус се разпръсна с тропот. И тъкмо когато сякаш изцяло се разпадаше, отново се престрои в подобие на рибени люспи и под ударите на барабаните тръгна срещу войската на Токугава.

Щом видя скоростта, с която се движи армията на Шинген и това как отговаря на всяка една заповед, Иеясу остана потресен.

— Ако изобщо стигна възрастта на Шинген — каза той, — бих искал поне веднъж да успея да направлявам голяма войска така умело като него. След като видях как предвожда, не искам този човек мъртъв, дори още сега някой да ми предложи да го отрови.

До такава степен пълководческите способности на Шинген впечатляваха дори военачалниците на противника. Битките бяха стихията му. Неговите храбри пълководци и непоколебими воини украсяваха конете, доспехите и знамената си, за да направят по-пищно своето преселение в отвъдния свят. В един миг заизглежда, сякаш от юмрука на Шинген са пуснати стотици хиляди соколи.

На един дъх се озоваха достатъчно наблизо, за да различат лицата на враговете си. Запазвайки подобната си на щъркелово крило подредба, Токугава се завъртяха като огромно колело и като жива стена се изправиха с лице срещу противника.

Небето притъмня от праха, който двете войски вдигаха. В тъмнината светеха само блесналите на залязващото слънце копия. Копиеносците на Кай и на Микава излязоха напред и сега стояха лице в лице. Щом едната страна нададеше боен вик, другата почти като ехо й отвръщаше. Когато облаците прах почнаха да се слягат, отрядите ясно различиха неприятеля си, но разстоянието, което ги делеше, все още бе значително. Никой не искаше да пристъпи напред от двата успоредни реда копия.

В миг като този дори и най-храбрите войници се разтрепериха от страх. Виждаше се, че са „уплашени“, но тази уплаха напълно се различаваше от обикновения страх. Не че волите им бяха отслабени — ако трепереха, то бе защото преминаваха от обикновения живот на ежедневието към този на битката. Това трая само секунди, но в този миг кожата на човек настръхваше и поаленяваше досущ като гребена на петел.

В една воюваща област животът на войника не се различаваше от този на земеделеца с неговата мотика или на тъкача със стана му. Всеки бе еднакво ценен и ако областта изчезне, всички щяха да загинат заедно с нея. Тези, които въпреки всичко нехаеха за силата или слабостта на своите области и водеха живот на леност, приличаха досущ на мръсотията, която се събира по тялото на човека и не струваха повече от една мигла на окото.

Всичко това настрана, казваха, че мигът на срещата с врага е ужасяващ. Небето и земята потъмняват дори по пладне, не можеш да видиш това, което е право пред очите ти, не можеш да тръгнеш напред или да отстъпиш и само се мяташ и опираш о стена от готови за бой копия.

И мъжът, който бе достатъчно смел да излезе от тази редица пръв преди всички останали, получаваше званието Първо копие. Станалият Първо копие се покриваше със слава пред погледите на хиляди воини от двете армии. Тази първа крачка обаче не се правеше толкова лесно.

И тогава един мъж излезе напред.

— Първото копие е Като Куроджи от рода Токугава! — провикна се един от самураите.

Доспехите на Като бяха прости, а името му — неизвестно; най-вероятно той бе обикновен самурай на рода Токугава.

Втори човек изскочи от редиците на Токугава.

— По-младият брат на Куроджи, Генджиро, е Второто копие!

По-големият от братята бе погълнат от противника и изчезна в безпорядъка на битката.

— Аз съм Второто копие! Аз съм по-младият брат на Като Куроджи! Вижте ме добре, насекоми такива!

Генджиро размаха четири-пет пъти копието си срещу множеството на противниците.

Един от войниците на Кай се извърна с лице към него, извика нещо обидно и се метна напред за удар. Генджиро политна назад, но сграбчи копието, което се бе отплеснало от предницата на доспехите му и с проклятие скочи на крака.

Дотогава другарите му вече си бяха проправили път напред, но Такеда също се обърнаха и сега стремително се приближаваха към тях. Зрелището напомняше сблъсък разбушувани вълни от кръв, копия и доспехи. Попаднал под нозете на собствените си другари и под конските копита, Генджиро с писък повика брат си. Докато обаче пълзеше по ръце и крака, той сграбчи за глезена един кайски войник и го повали на земята. Незабавно отряза главата на мъжа и я захвърли настрани. След това никой повече не го видя.

Битката премина в пълен безпорядък. Сблъсъкът между дясното крило на Такеда и лявото на Токугава обаче не бе достигнал още върха на кръвопролитието.

Редиците се бяха разпрострели върху обширна площ. Монотонните удари на барабаните и звукът на морските раковини отекваха сред облаци от прах. Служителите на Шинген някак си се озоваха в тила. Нито една от двете войски не бе имала време да прати на фронта своите пушечни стрелци и сега Такеда извадиха напред Мидзумата — лековъоръжени самураи, снабдени с прашки. Изстрелваните от тях камъни се сипеха като дъжд. Насреща им бяха дружините на Сакай Тадацугу, а зад тях — подкрепленията от рода Ода. Тадацугу, яхнал коня си, раздразнено цъкаше с език.

Камъните, които се сипеха върху тях от предните редици на войската на Кай, удряха коня му и го караха да пощурява. И не само неговия. Конете на ездачите, които изчакваха удобен за нападение момент зад гърбовете на копиеносците, се дърпаха назад и така се уплашиха, че развалиха строя.

Копиеносците чакаха заповеди от Тадацугу, който досега ги задържаше с дрезгави викове:

— Още не! Чакайте, докато дам знак!

Прашкарите в предните редици на противника изиграха ролята на ударен отряд, който отвори на главните сили място за нападение. Ето защо, макар отрядът Мидзумата да не бе особено страшен, отбраните дружини зад него сега чакаха своя сгоден случай. Там бяха знамената на частите Ямагата, Найто и Оямада, прославени даже във войската на Кай с храбростта си.

„Изглежда, като че се опитват да ни предизвикат с тези Мидзумата“, помисли си Тадацугу. Схващаше замисъла на противника, но лявото крило на отрядите на Токугава вече бе въвлечено в ръкопашен бой и сега вторият ред на Ода остана сам на себе си. Освен това не можеше да бъде сигурен как вижда това Иеясу от своето място в средата на бойното поле.

— Нападайте! — извика Тадацугу, като зина така широко, че скъса връзките на шлема си.

Много добре знаеше, че влиза в клопката на противника, но от началото на сражението не бе успял да си спечели превъзходство в боя. Поражението на Токугава и техните съюзници почна оттук.

Дъждът от камъни изведнъж спря. В същия миг седемстотин-осемстотинте Мидзумата се откъснаха вдясно и вляво и рязко се отдръпнаха.

— Свършено е с нас! — извика Тадацугу.

В мига, в който видя втория ред на неприятелите, вече бе твърде късно. Притаени между прашкарите и конницата имаше още един ред хора — стрелци с пушка. До един лежаха по корем във високата трева с приготвено оръжие.

Последва отсечен гърмеж от мускетен огън. Всички пушки се изпразниха в общ залп и облак дим се вдигна от тревата. Тъй като ъгълът на стрелба бе нисък, много от нападателите от отряда на Сакай бяха улучени в краката. Стреснатите коне се вдигнаха назад и получиха рани в стомаха. Офицери скачаха от седлата си, преди конете им да паднат и побягваха заедно със своите хора, като стъпваха по труповете на другарите им.

— Отстъпете! — нареди предводителят на стрелците на Такеда.

Те незабавно се оттеглиха. Да останат по местата си би значело да бъдат прегазени от нападащите копиеносци на Ода. Отрядът Нагамата, цветът на кайската армия, стоеше с плътно подредени коне и сега с увереност и достойнство препусна напред, отблизо следван от частта Обата. За минути редът на Сакай Тадацугу бе изличен.

От войската на Кай се нададоха горди победни викове. После, също така внезапно, дружината Оямада заобиколи отстрани и настъпи към фланга на силите на Ода, които образуваха втория защитен ред на Токугава. Конете им вдигаха прах по пътя си. Докато мигнат, Токугава бяха обкръжени от огромната войска на Кай, също като от железен обръч.

Иеясу застана на едно възвишение и огледа редиците на своите хора. „Загубихме, каза си той. Неизбежно беше.“

Вперил поглед право пред себе си, Тории Тадахиро, първият пълководец на Токугава след Иеясу, още по-рано предупреди своя господар да не тръгва напред, а по-скоро да прати подпалвачи по местата, където тази вечер врагът ще станува. Но вечно лукавият противник Шинген нарочно бе подхвърлил примамката с малкия тилов отряд и подтикнал Иеясу да нападне.

— Не може просто да стоим тук. Трябва да се оттеглите в Хамамацу — подкани го Тадахиро. — Колкото по-бързо отстъпите, толкова по-добре.

Иеясу не каза нищо.

— Господарю! Господарю! — настоя Тадахиро.

Иеясу просто не го виждаше. Със залеза на слънцето на хоризонта над Микатагахара, между бялата вечерна мъгла и тъмнината постепенно се очертаваше рязка граница. Развети от зимния вятър, знамената на вестоносците неизменно носеха със себе си една и съща тъжна вест:

— Сакума Нобумори от рода Ода е сразен. Такигава Кадзумасу отстъпи в безпорядък, а Хирате Нагамаса беше убит. Само Сакай Тадацугу се държи още в тежка битка.

— Такеда Кацуйори съедини силите си с отряда Ямагата и обкръжи нашето ляво крило. Ишигава Кадзумаса е ранен, Накане Масатеру и Аоки Хироцугу и двамата са мъртви.

— Масудайра Ясудзуми препусна посред противниците и бе посечен.

— Силите на Хонда Тадамаса и Нарусе Масайоши се насочиха към служителите на Шинген и се врязаха дълбоко между враговете, но бяха изцяло обкръжени от няколко хиляди души и нито един не се върна жив.

Изведнъж Тадахиро сграбчи ръката на Иеясу и с помощта на останалите военачалници го изтика върху седлото.

— Махай се! — извика той на коня и го плесна по задницата.

Щом Иеясу се озова на седлото и конят му запрепуска надалеч, Тадахиро и останалите служители яхнаха своите животни и го последваха.

Заваля сняг. Изглежда, бе чакал да залезе слънцето. Вятърът го трупаше навсякъде, той напада по знамената, хората и конете на разбитата войска и направи отстъплението им дори още по-несигурно.

— Негово Височество… къде е Негово Височество? — викаха объркано мъжете.

— Къде е пътят за щаба?

— Къде е нашето поделение?

Стрелците на Кай се целеха в изгубилите се покрай пътя бягащи хора и изпращаха срещу тях залпове посред сипещия се сняг.

— Отстъпвайте! — извика един от войниците на Токугава. — Раковината свири отстъпление!

— Трябва вече да са изтеглили щаба — отвърна му друг.

Вълна от победени хора се понесе в черна редица на север, загуби се на запад и претърпя много още жертви. Най-сетне мъжете се запрепъваха в една посока — на юг.

Иеясу, току-що избягал от опасността заедно с Тории Тадахиро, погледна назад към хората, които го следваха и внезапно спря коня си.

— Вдигнете знамената. Вдигнете знамената и съберете хората — заповяда той.

Нощта наближаваше бързо и снегът постоянно се засилваше. Служителите на Иеясу се събраха около него и надуха раковината. Размахаха пълководческите знамена и повикаха при себе си хората. Постепенно войниците от разбитата армия се събраха наоколо им. Всички до един бяха потънали в кръв.

Отрядът на Баба Нобуфуза и Обата Кадзука от войската на Кай обаче знаеше, че главната част от вражеските части са тук и много бързо ги запритиска с лъкове и стрели от едната страна и с пушки от другата. Изглеждаше, че ще се опитат да отрежат отстъплението им.

— Тук е опасно, господарю. Най-добре да се оттеглите възможно най-бързо — подкани Мидзуно Сакон Иеясу.

После се обърна към хората и обяви:

— Защитавайте Негово Височество. Аз ще взема малко хора и ще нападна противника. Всеки, който иска да жертва живота си за Негово Височество, нека дойде.

Сакон препусна право срещу вражеския строй, без дори да погледне назад, за да види дали някой е тръгнал след него. Тридесет-четиридесет войници го последваха на сигурна смърт. Почти веднага след това писъци, викове и звън на саби и копия се смесиха със стенанията на снеговития вятър и се сляха в страховит вихър.

— Сакон не трябва да умира! — извика Иеясу.

Изобщо не приличаше на себе си. Служителите му се опитаха да го спрат и сграбчиха юздите на коня, но той ги дръпна от ръцете им и докато станат на крака, вече препускаше край черно-белия вихър с вид точно като на демон.

— Господарю! Господарю! — завикаха те.

Щом Нацуме Джиродзаемон, офицерът, оставен да ръководи крепостта Хамамацу, чу за поражението на другарите си, той потегли с малък отряд от тридесет конника, за да се погрижи за сигурността на Иеясу. Като пристигна в този миг и завари господаря си посред отчаяна битка, скочи от коня и с копие в ръка се затича към купа сражаващи се.

— К-к… какво е това? Такава кръвожадност не ви подхожда, господарю. Връщайте се в Хамамацу! Отдръпнете се, господарю!

И като хвана коня му за муцуната, той с труд я извъртя настрани.

— Джиродзаемон? Пусни ме! Толкова ли си глупав да ми се изпречваш на пътя посред вражеските отряди?

— Щом аз съм глупав, господарю, то вие сте още повече! Ако ви посекат на такова място, каква ще е ползата от всичките ни досегашни изпитания? Ще ви запомнят като военачалник-глупец. Искате ли да се отличите, тепърва направете нещо важно за страната!

С просълзени очи, Джиродзаемон викаше на Иеясу с такова усилие, че устата му почти се цепнаха до ушите, като в същото време безжалостно удряше коня на своя господар с копието си. От служителите и близките прислужници, които бяха с Иеясу предишната нощ, лицата на мнозина вече не се виждаха тази вечер. Повече от триста от хората му бяха загинали в битката и никой не знаеше колко са били ранени.

Понесли бремето на една изцяло разгромена армия, мъжете се заизнизваха обратно към потъналия в сняг град под крепостта. По лицата им се четеше самопрезрение. Отстъплението продължи от вечерта до след полунощ.

Небето бе в червено, навярно заради големите огньове пред всяка от крепостните порти. Червенината на падналия сняг обаче явно се дължеше на кръвта на завръщащите се войни.

— Какво е станало с Негово Височество? — питаха просълзени мъжете.

Бяха отстъпили с мисълта, че Иеясу е вече в крепостта си, а сега стражата им казваше, че той още не се е върнал. Дали е останал обкръжен от враговете или вече е убит? Каквото и да бе, те бяха побягнали преди своя господар и бяха така засрамени, че отказаха да влязат в крепостта. Просто останаха навън и потропваха с крака от студ.

В добавък към цялото объркване, отвъд западната порта изведнъж се чу пушечен изстрел. Беше врагът. Смъртта ги обграждаше отвсякъде. А щом Такеда вече са стигнали толкова надалеч, съдбата на Иеясу наистина е под съмнение.

Като си мислеха, че краят на рода Токугава вече е настъпил, те с вик се спуснаха към мястото, откъдето се чуха пушките. Готови бяха да умрат в битката, а в очите им нямаше надежда. Щом една група излезе с блъскане през портата, почти се удариха в препускащите навътре неколцина конници.

Противно на всички очаквания, ездачите бяха техните собствени предводители, които се връщаха от сражението. Жалостните викове на войниците се обърнаха на приветствени възгласи, те замахаха с мечове и копия и поведоха мъжете навътре. Влезе един, после втори, после трети конник; осмият бе Иеясу, с откъснат ръкав на доспехите и покрито с кръв и сняг тяло.

— Господарят Иеясу е! Господарят Иеясу!

Веднага щом го зърнаха, вестта се понесе от уста на уста и мъжете, съвсем забравили се, заскачаха във въздуха.

Като влезе с широки крачки във вътрешното укрепление, Иеясу извика на висок глас, сякаш още бе на полето на боя:

— Хисано! Хисано!

Придворната дама се затича насреща му и падна по очи на земята. Пламъкът на малката лампа, която носеше, мъждукаше на вятъра и хвърляше трепкащи отблясъци върху профила на Иеясу. По бузата имаше кръв, а косата му бе в ужасен безпорядък.

— Донеси гребен — каза той и седна тежко на пода.

Докато Хисано оправяше косата му, даде нова заповед:

— Гладен съм. Донесете ми нещо за ядене.

Щом внесоха храната, веднага взе клечките си за ориз, но вместо да почне да яде, каза:

— Отворете всички врати на терасата.

Дори при горенето на лампите, с отворени врати стаята стана от снега навън по-светла. Тъмни купчинки войници почиваха по терасата. Веднага щом свърши да се храни, Иеясу излезе от вътрешното укрепление и тръгна да провери отбраната на крепостта. Нареди на Амано Ясукаге и Уемура Масакацу да внимават за нападение и разположи останалите военни по цялото протежение от главната порта до главния вход за вътрешното укрепление.

— Даже цялата войска на Кай да нападне с всичката си сила, ние ще им покажем мощта на нашето оръжие. Няма да се доберат дори и до педя от тези каменни стени — похвалиха се те.

При все че гласовете им бяха напрегнати, тяхната цел беше да успокоят господаря си и да му вдъхнат кураж.

Иеясу разбра това намерение и закима утвърдително, но тъкмо когато се канеха да се завтекат към местата си, ги повика обратно:

— Не затваряйте никоя от крепостите порти от главната до вътрешното укрепление. Оставете ги всички отворени. Разбрахте ли?

— Какво? Какво казвате, господарю?

Военачалниците се поколебаха. Тази заповед влизаше в разрез с основните начала на отбраната. Железните врати на всички порти бяха залостени. Вражеската войска вече наближаваше от всички страни града под крепостта и се готвеше да ги унищожи. Защо ги кара да отворят шлюзовете на дигата тъкмо когато приливната вълна приближава?

— Не, не мисля, че положението позволява да се отива чак дотам — каза Тадахиро. — Когато нашите отстъпващи отряди пристигнат, можем да отворим вратите и да ги пуснем да влязат. Със сигурност няма нужда да им оставяме крепостните порти широко отворени.

Иеясу се засмя и му направи бележка заради недоразумението.

— Това не е заради хората, които се връщат по-късно. Готвим се за Такеда, които като надменен прилив идват насам, сигурни в победата си. И аз не просто искам да отворите вратите на крепостта — искам да запалите пред входа пет-шест големи огньове. Направете и няколко огъня зад крепостните стени. И проверете също, дали отбраната е в пълен порядък. Пазете тишина и гледайте кога ще се появи неприятелят.

Що за безстрашен ответен удар е това? Без най-малко колебание обаче те направиха, каквото им беше заповядано.

Според желанието на Иеясу крепостните порти бяха широко отворени и от външния край на рова до входа на укреплението върху снега падна отражението на пламтящи огньове. След като погледна за минута зрелището, Иеясу отново влезе вътре.

Изглежда, че висшите военачалници разбираха какво става, но войниците в крепостта в по-голямата си част изглежда вярваха на пръснатия от един офицер на Иеясу слух, че Шинген е убит и настъпващият враг е загубил своя най-изтъкнат пълководец.

— Уморен съм, Хисано. Мисля, че ще изпия чаша саке. Налей ми една, моля те.

Иеясу се върна в главната зала и след като пресуши чашата, си легна. Придърпа завивките, с които го бе заметнала Хисано и с хъркане заспа.

Не след дълго отрядите на Баба Нобуфуза и Ямагата Масакаге се стекоха край рова, готови за нощно нападение.

— Какво е това? Чакайте!

Спрели пред крепостната порта, двамата военачалници дръпнаха юздите на конете си и попречиха на цялата войска бързешком да се втурне напред.

— Какво мислите, генерал Баба? — попита Ямагата, като се приближи до своя другар по служба.

Изглеждаше напълно озадачен. Баба също имаше своите съмнения и погледна към вражеската порта. Там, в далечината, пред и вътре зад портата, горяха големите огньове. А железните врати стояха широко отворени. Нямаше врата, а все пак портите стояха. Това положение изглежда поставяше един тревожен въпрос.

Водата в рова бе черна, снегът по препълнената с хора крепост — бял. Не се чуваше нито звук. Ако се заслушаха много внимателно, в далечината мъжете можеха да доловят пукащия шум на съчките. А ако напрегнеха и ума, и ушите си, може би биха чули хъркането на разгромения пълководец Иеясу, който сега сънуваше в кулата — самото сърце на тази безврата порта.

— Мисля, че преследването ни е било така бързо и врагът дотолкова се е объркал, че са нямали време да затворят крепостта и сега спят — каза Ямагата. — Трябва да нападнем още сега.

— Не, почакайте — прекъсна го Баба.

Той се ползваше с името на един от най-умните пълководци във войската на Шинген. Мъдрецът, като се къпе в мъдростта си, може някой път да се удави в нея. И Баба обясни на Ямагата защо планът му е погрешен.

— Да се подсигурят в такъв случай крепостните порти би било естествена мисъл при едно поражение. Но това, че е оставил крепостта широко отворена и е имал времето да струпа тези големи огньове, доказва безстрашието и самообладанието на човека отпред. Като си помислиш, той без съмнение очаква от нас прибързана атака. Съсредоточил се е върху тази единствена крепост и е напълно уверен в победата си. Противникът ни е млад пълководец, но е Токугава Иеясу. Не трябва без внимание да влизаме вътре и да посрамваме бойното име на рода Такеда, та по-късно да станем за посмешище.

Стигнали чак дотук, накрая и двамата военачалници оттеглиха хората си.

Вътре, щом долови в съня си гласа на своя слуга, Иеясу скочи стреснат от леглото.

— Не съм умрял! — извика той и подскокна от радост.

Незабавно прати отряди да преследват врага. Както можеше да се очаква от тях, Ямагата и Баба не си загубиха ума в объркването, а напротив, оказаха съпротива, опожариха околността на Нагури и блестящо се оттеглиха.

Токугава претърпяха голямо поражение, но можеше да се каже, че са показали своята дързост. И не само това, но и повторно накараха Шинген да се откаже от своя поход към столицата и не му оставиха друг избор, освен да се оттегли в Кай. Много хора бяха пожертвани. В сравнение с четиристотинте мъже на Такеда, ранените и убитите от страната на Токугава наброяваха не по-малко от хиляда сто и осемдесет души.

Погребение за живите

Червени и бели цветчета летяха от дърветата в крепостта Гифу на високия планински връх и падаха по покривите на къщите в града долу.

Година след година вярата на хората в Нобунага нарастваше — вяра, която се пораждаше от сигурността на съществуването им. Законите бяха строги, но думите на техния господар не отиваха напразно. Това, което обещаеше относно живота на хората, винаги биваше изпълнено и намираше отражение в тяхното благосъстояние.

Помисли, че човекът

има само петдесет лета живот под това небе.

Този свят изцяло

изглежда само празен сън…

Хората от областта знаеха тези стихове, които Нобунага обичаше да припява, когато пие саке. Но той разбираше думите им доста по-различно от монасите — че светът не е нищо повече от мимолетен и непостоянен сън. „Има ли нещо, което не изтлява?“, бе любимият му стих и всеки път, когато го изпяваше, той леко надигаше глас. Възгледът му за света сякаш се съдържаше в този единствен ред. Човек няма да постигне много в живота си, ако дълбоко не се замисля над него. Накрая всички умираме — това знаеше Нобунага за живота. За един мъж на тридесет и седем бъдещето не беше вече много дълго. А за такова кратко време неговата амбиция бе извънредно голяма. Честолюбието му бе безгранично и да го преследва, като преодолява пречките по пътя, напълно го удовлетворяваше. Човек обаче има отсъден нему срок за живеене и той не можеше да не изпитва и чувство на съжаление.

— Удари барабана, Ранмару.

Днес отново ще танцува. По-рано този ден бе развличал един пратеник от Исе. Продължи да пие през целия следобед.

Ранмару донесе барабана от съседната стая. Наместо да го удари обаче, той обяви:

— Току-що пристигна господарят Хидейоши.

В един момент изглеждаше, че Асаи и Асакура ще настъпят напред след Микатагахара, тъй като бяха почнали начесто да се раздвижват. Но след като Шинген отстъпи, свиха се вътре в областите си и се заеха да подсилват отбраната им.

Като очакваше мир, Хидейоши тайно напусна крепостта Йокояма и направи обиколка из околността на столицата. Колкото и безпорядъчни да бяха условията в страната, никой от началниците на крепости не остана затворен зад своите стени. Понякога се преструваха, че са си тръгнали, а всъщност бяха там; друг пък се правеха, че са там, а всъщност ги нямаше. Воинът трябва умело да използва силата на истината и лъжата. Разбира се, Хидейоши също пътуваше под прикритие и твърде вероятно е това точно да бе причината, по която пристигна в Гифу така внезапно.

— Хидейоши?

Нобунага го остави да почака в една друга стая, но скоро влезе при него и седна. Беше в необичайно добро настроение.

Хидейоши бе облечен крайно просто и по нищо не се различаваше от обикновен пътник. Както беше в тези дрехи, се просна по очи, но после вдигна поглед и се засмя.

— Обзалагам се, че сте изненадан.

Нобунага го погледна, сякаш не разбира какво говори.

— От какво? — попита той.

— От внезапното ми пристигане.

— Що за глупост е това? Знаех, че през последните две седмици не си в Йокояма.

— Но сигурно не сте очаквали да се появя днес тук.

Нобунага се засмя.

— Мислиш, че съм сляп, а? Сигурно си се уморил да се веселиш с леките жени в столицата, слязъл си по пътя за Оми до къщата на някой богаташ в Нагахама, повикал си тайно Ою и сега идваш тук след срещата.

Хидейоши промърмори нещо в отговор.

— Ти си този, който навярно е изненадан — допълни Нобунага.

— Изненадан съм, господарю. Вие виждате всичко.

— Тази планина е достатъчно висока, за да оглеждам от нея поне десет области наведнъж. Но има един човек, който дори по-подробно от мене знае какво вършиш. Имаш ли представа кой е той?

— Трябва да сте пратили съгледвач подире ми.

— Съпругата ти.

— Шегувате се! Не сте ли леко пийнал днес, господарю?

— Може да съм пил, но надали греша в това, което казвам. Жена ти може и да живее в Суномата, но ако си мислиш, че е далеч от теб, то сериозно грешиш.

— О, не. Е, в недобро време съм дошъл. С ваше позволение ще…

— Не може да бъдеш винен, че кръшкаш така — каза засмян Нобунага. — Няма съвършено нищо лошо в това от време на време да се радваме на черешовите цветове. Но защо не повикаш Нене и не се съберете двамата заедно?

— Разбира се.

— Доста време мина, откакто си се виждал с нея, нали?

— Да не би жена ми да ви е притеснявала с писма или нещо подобно?

— Не се тревожи. Нищо такова е нямало, но аз й съчувствам. И не само на твоята жена. Всяка съпруга трябва да се грижи за дома, докато мъжът й отсъства на война, затова дори и да има съвсем малко време, един човек трябва на жена си, преди всички други, да показва че е добре.

— Както желаете, но…

— Отказваш ли?

— Да. От няколко месеца насам не се е случвало нищо неблагоприятно, но умът ми не се е отделял дори на косъм от бойното поле.

— Все умееш да говориш! Пак ли ще си разпускаш езика? Няма никаква нужда.

— Ще се оттегля, господарю. Свивам знамената си тук.

Господар и служител се засмяха заедно. След малко те започнаха да пият и дори отпратиха Ранмару. После разговорът им се пренесе върху тема, достатъчно сериозна, за да снишат гласове.

— И как са нещата в столицата? — запита с очакване Нобунага. — При мен постоянно сноват вестоносци оттам, но искам да чуя какво си видял ти.

Това, което се канеше да каже Хидейоши, изглежда бе свързано с негови собствени очаквания.

— Седнали сме малко надалеч един от друг. Или аз, или господарят ще трябва да се приближим малко.

— Ще се преместя.

Нобунага взе бутилката със саке и чашата си и слезе от почетното място.

— Затвори и плъзгащата се врата към съседната стая — нареди той.

Хидейоши седна право пред Нобунага и заговори:

— Положението е същото, както винаги. Освен това, че откакто Шинген не успя да достигне столицата, шогунът изглежда е станал още по-отчаян. Кроежите му сега са открито насочени против вас, господарю.

— Е, мога да си представя. В крайна сметка Шинген стигна чак до Микатагахара, а после шогунът чу, че той се е оттеглил.

— Шогунът Йошиаки е хитър политик. Шава насам-натам, дарява хората с разни милости и косвено ги кара да се боят от вас. Натрупа доста капитал от опожаряването на връх Хиеи и сега, изглежда, подбужда други верски общности към бунт.

— Доста неприятна съвкупност от обстоятелства.

— Но не си заслужава да се тревожите заради нея. Монасите-воини видяха какво стана с връх Хиеи и това значително охлади смелостта им.

— Хосокава е в столицата. Видя ли се с него?

— Господарят Хосокава е изпаднал в немилост пред шогуна и се е затворил в своето селско имение.

— Да не е бил прогонен от Йошиаки?

— Изглежда, господарят Хосокава е мислел, че съюзът с вас би бил най-добрият начин да се запази шогуната. Заложил собственото си добро име и няколко пъти съветвал за това господаря Йошиаки.

— Явно е, че Йошиаки не иска да слуша никого.

— И освен това гледа по доста странен начин на малкото останала му власт. В един преходен период миналото и бъдещето биват разделени от сътресение. Почти всички загинали са от онези, които заради сляпата си привързаност към миналото не съумяват да забележат, че светът се е променил.

— Ние такова сътресение ли преживяваме?

— Всъщност, съвсем наскоро се е случило нещо извънредно драматично. Току-що получих вест, че…

— Що за събитие е това?

— Е! Това още не се е разнесло навън, но тъй като е било чуто от острото ухо на моя довереник Ватанабе Тендзо, мисля, че изглежда може да му се вярва.

— Какво е?

— Не е за вярване, но като че пътеводната звезда на Кай може най-сетне да е залязла.

— Какво?! Шинген!

— През втория месец той нападнал Микава и докато обсаждал крепостта Нода, една вечер бил застрелян. Това е, което чул Тендзо.

За миг Нобунага отвори широко очи и погледна Хидейоши право в лицето. Ако е истина, че Шинген е мъртъв, то пътят на страната много бързо ще се промени. Господарят се почувства, сякаш тигърът зад гърба му изведнъж е изчезнал и бе като потресен. Искаше да повярва на вестта, ала в същото време не успяваше. Веднага щом чу новината, усети невероятен прилив на облекчение и безподобна радост избликна в гърдите му.

— Ако е истина, то от този свят си е тръгнал един много даровит пълководец — каза Нобунага. — И отсега нататък историята е поверена в нашите ръце.

Изражението на лицето му далеч не бе толкова объркано като това на Хидейоши. Всъщност, имаше вид, сякаш току-що са му поднесли основното ястие на трапезата.

— Бил е прострелян, но още нямам представа дали е умрял веднага, от какво естество са раните му или къде е бил улучен. Чувах обаче, че когато внезапно вдигнали обсадата на крепостта Нода и се върнали в Кай, не показвали обичайния за Такеда боен дух.

— Допускам, че не са. След като вече са загубили Шинген, няма значение колко са свирепи самураите на Кай.

— Тайно получих това известие от Тендзо, докато идвах насам и веднага го пратих обратно в Кай, за да потърси потвърждение.

— Още никой в другите области ли не е чул за това?

— Нищо не показва някой да е. Родът Такеда сигурно още го пази в тайна и ще си дават вид, че Шинген е в добро здраве. Значи, ако се предприеме някаква стъпка от името на Шинген, възможността е девет от десет той да е мъртъв или поне с опасност за живота му.

Нобунага замислено кимна. Изглежда, искаше потвърждение за разказа. Изведнъж вдигна чашата със саке и въздъхна. „Помисли, че човекът има само петдесет лета…“ Но не му се танцуваше. Размислите за нечия чужда смърт го трогваха много повече от тези за неговата собствена.

— Кога се връща Тендзо?

— Трябва да си дойде до три дни.

— В крепостта Йокояма ли?

— Не, казах му да пристигне направо тук.

— Е, остани при мен дотогава.

— Възнамерявах да направя това, но по възможност бих искал да изчакам заповедите ви в някоя странноприемница в града под крепостта.

— Защо?

— Без определена причина.

— Е, тогава защо не останеш в крепостта? Прави ми за известно време компания.

— Ами…

— Що за тъпотия?! Притеснява ли те да си близо до мене?

— Не, истината е, че…

— Каква е истината?

— Оставих в тази странноприемница долу… един спътник и тъй като си помислих, че там може да му е скучно, обещах довечера да се върна.

— Този спътник жена ли е?

Нобунага бе като поразен. Чувствата, които събуди у него известието за смъртта на Шинген, бяха така далеч от грижите на Хидейоши.

— Иди довечера в странноприемницата, но утре се върни в крепостта. Може да доведеш твоя „спътник“ със себе си.

Това бяха последните думи на Нобунага към него, докато се извръщаше на тръгване.

Удари гвоздея право по главичката, мислеше си Хидейоши, докато се връщаше към странноприемницата. Чувстваше се като смъмрен, но това отново бе милост от страна на Нобунага. Обвиваше главата на гвоздея в красива украса, без онзи дори да забелязва това. На следващия ден се качи с Ою до крепостта, без това да предизвиква у него никакво неудобство.

Нобунага се бе преместил в нова стая и за разлика от предишния ден не бе обгърнат от мирис на саке. Седнал пред Хидейоши и Ою, той ги погледна от височината на подиума.

— Вие не сте ли сестрата на Такенака Ханбей? — попита той свойски.

Това бе първият път, който Ою срещаше Нобунага и сега тя бе редом с Хидейоши. Скри лице и си пожела да потъне в пода, но му отговори със слаб и прелестен гласец:

— Чест е за мен да се запозная с вас, господарю. Вие оказахте милост и на моя по-малък брат, Шигехару.

Нобунага впечатлен се загледа в нея. Отпърво му се искаше да подразни малко Хидейоши, но сега се почувства виновен и стана по-сериозен.

— Подобри ли се здравето на Ханбей?

— Не съм виждала от известно време брат си, господарю. Той е зает със своите военни задължения, но все пак от време на време получавам писма от него.

— А къде живеете сега?

— В крепостта Чотейкен във Фува, където имам далечен роднина.

— Чудя се дали Ватанабе Тендзо вече се е върнал — обади се Хидейоши в опит да промени темата, но Нобунага бе стара лисица и нямаше да се остави да бъде отвлечен.

— Какво казваш? Взе нещо да се объркваш. Не ми ли каза ти съвсем наскоро, че Тендзо няма да се върне до три дни?

Лицето на Хидейоши се обля в ярка руменина. Изглежда, Нобунага остана доволен от това. Искаше му се да го види за малко притеснен и разтревожен.

После покани Ою на празненството вечерта и отбеляза:

— Макар Хидейоши на няколко пъти да е ставал свидетел, вие не сте ме виждали как танцувам.

Когато по-късно вечерта Ою помоли да си вземе довиждане, Нобунага не настоя да остане, но каза рязко на Хидейоши:

— Е, тогава върви и ти.

Двойката напусна крепостта. Хидейоши обаче скоро се върна сам с някак объркан вид.

— Къде е господарят Нобунага? — попита той един от оръженосците.

— Тъкмо се оттегли в спалнята си.

Щом чу това, Хидейоши, необичайно разбързан, се отправи към частните покои и помоли един от самураите на стража да предадат съобщение.

— Трябва тази вечер да се срещна с Негово Височество.

Нобунага още не си беше легнал и веднага щом въведоха Хидейоши при него, помоли всички да излязат от стаята. При все че хората от нощната стража се оттеглиха, Хидейоши продължи нервно да се оглежда наоколо.

— Какво има, Хидейоши?

— Ами, изглежда в съседната стая има още някой.

— Не е някой, за когото да се тревожиш. Това е просто Ранмару. Не би трябвало да ни пречи с нещо.

— Но все пак. Съжалявам, че моля за това, но…

— И той ли да си отиде?

— Да.

— Излез и ти, Ранмару — обърна се към съседната стая Нобунага.

Ранмару се поклони мълчаливо, стана и си тръгна.

— Сега вече всичко трябва да е наред. За какво е всичко това?

— Работата е там, че когато си взех довиждане и преди малко слязох в града, заварих там Тендзо.

— Какво?! Тендзо ли се е върнал?

— Каза, че бързал през планините, за да стигне дотук, като едва правел разлика между деня и нощта. Смъртта на Шинген е вече сигурна.

— Така… в крайна сметка.

— Мога да ви дам много подробности. Приближените му в Кай изглежда се преструват, че нищо не се е случило, но зад това ясно може да се долови примесът на скръбта.

— Траурът, обзалагам се, е държан в пълна тайна.

— Естествено.

— И другите области не знаят нищо?

— Засега да.

— Е, сега е моментът. Допускам, че си забранил на Тендзо да говори за това.

— Не е нещо, за което да се тревожите.

— Но между нинджите има някои безогледни хора. Сигурен ли си в него?

— Той е племенник на Хикоемон и ни е верен.

— Е, трябва да сме крайно предпазливи. Възнагради го, но го дръж вътре в крепостта. Може би най-добре ще е да го затворим, докато всичко това приключи.

— Не, господарю.

— Защо не?

— Понеже отнесем ли се така към някого, при следващата възможност на него няма да му се иска да изложи на опасност живота си, както този път. А ако не успявате да се доверите на един човек, но му дадете награда, някой ден той може да бъде изкушен с много повече пари от противниците ни.

— Е, добре, къде го остави?

— Като по късмет Ою тъкмо се готвеше да потегли за Фува и аз му наредих да тръгне с нея като охрана на носилото й.

— Човекът е заложил на връщане от Кай живота си, а ти веднага му нареждаш да придружи твоята любовница? Няма ли Тендзо да се ядоса от това?

— С радост тръгна заедно с нея. Може да съм глупав господар, но той ме познава много добре.

— Ти изглежда се отнасяш към хората си малко по-различно от мене.

— Може да бъдете двойно по-спокоен, господарю. Тя може да е жена, но ако й се стори, че Тендзо се кани да разкрие комуто и да било някаква тайна, ще защити нашите интереси, дори и ако се налага да го убие.

— Остави самохвалството настрана.

— Простете. Знаете какъв съм.

— Не в това с работата — възрази Нобунага. — Кайският тигър е мъртъв и ние не може да се бавим. Трябва да действаме, преди всички да са узнали за смъртта на Шинген. Тръгвай още тази вечер, Хидейоши и побързай да стигнеш в Йокояма.

— Възнамерявах да направя това незабавно, затова пратих Ою обратно във Фува и…

— Забрави останалото. Имам съвсем малко време за сън. С идването на деня вдигаме на крак войската.

Мислите на Нобунага съвършено съвпадаха с тези на Хидейоши. Възможността, която винаги бяха търсили, моментът да сложат край на една отдавнашна грижа, сега бе настъпил. Грижата бе, разбира се, премахването на враждебния шогун и на стария ред.

Не е нужно да се казва, че след като Нобунага бе действащо лице на новата епоха, която идваше на смяна на старата, неговото настъпление бързо се осъществи. На двадесет и втория ден от третия месец войската му с гръм излезе от Гифу. Когато пристигна на брега на езерото Бива, тя се раздели на две. Едната половина, предвождана от Нобунага, се качи на кораби и заплува през езерото на запад. Другата, съставена от частите начело с Кацуие, Мицухиде и Хачия, пое по суша и занастъпва покрай южния бряг на езерото.

В областта между Катада и Ишияма сухопътната войска прогони враждебните на Нобунага части, съставени от монаси-воини и разруши издигнатите покрай пътя укрепления.

Съветниците на шогуна бързо свикаха съвет.

— Да се съпротивляваме ли?

— Да искаме ли мир?

Тези хора имаха голяма грижа — още не бяха дали ясен отговор на искането от седемнадесет точки, което Нобунага прати навръх Нова година на Йошиаки. В него той бе обобщил всичките си оплаквания срещу шогуна.

— Що за дързост?! Та аз в крайна сметка съм шогун! — възкликна ядосано Йошиаки, като с лекота забрави, че Нобунага бе този, който го защити и върна в двореца Ниджо. — Защо да трябва да се прекланям пред един никой като този?

Един след друг пращаха при Нобунага посланици за обсъждане условията на мира, но те си тръгваха, без да са били приети. След това, като своего рода отговор, шогунът нареди по пътищата, които водят към столицата, да се издигнат препятствия.

Възможността, която Нобунага очакваше и за която Хидейоши се беше готвил, бе идването на подходящ момент да накажат Йошиаки, задето не е отговорил на Седемнадесетте точки. Тази възможност дойде по-скоро, отколкото и двамата бяха предполагали — ускори я смъртта на Шинген.

Във всеки период от историята, тръгналият срещу своята гибел човек неизменно се придържа към нелепото заблуждение, че не той е този, който е обречен. Йошиаки попадна право в тази клопка.

— Можем да използваме и него — каза Нобунага, който сега погледна на шогуна по нов начин.

И така, отнасяха се към него със загатнато неуважение. Служителите на западналия му шогунат обаче не знаеха собствената си цена и в умствено отношение, каквато и да бе темата на разсъжденията им, тяхното разбиране не отиваше по-надалеч от миналото. Гледаха само през кривото огледало на столичната култура и вярваха, че тя господства в цяла Япония. Като се уповаваха на закостенялата политика от миналото, те разчитаха на монасите-воини от Хонганджи и на множеството самурайски предводители в различните области, които мразеха Нобунага.

Йошиаки още бе в неведение относно смъртта на Шинген. И продължаваше да упорства.

— Аз съм шогунът, опората на самурайското съсловие. Не съм като монасите от връх Хиеи. Ако Нобунага някога насочи оръжието си към двореца Ниджо ще бъде заклеймен като изменник.

Държанието му показваше, че няма да се отдръпне при възможност за война. Естествено, отправи призиви към родовете около столицата и прати спешни известия на далечните Асаи, на Асакура, Уесуги и Такеда, като показно се готвеше за отбрана.

Щом чу това, Нобунага се обърна към столицата, изсмя се и без да спира войската си и за един ден, влезе в Осака. Този път стреснати бяха монасите-воини от Хонганджи. Внезапно изправени лице в лице срещу силите на своя главен противник, те нямаха представа какво да правят. За Нобунага обаче бе достатъчно само да построи хората си в боен ред.

— Можем да нанесем удара, когато пожелаем — каза той.

В този момент искаше най-вече да избегне всеки ненужен разход на военна сила. И досега постоянно бе пращал в Киото посланици с настоявания за отговор на Седемнадесетте точки. Това бе един вид последно предупреждение. Йошиаки погледна на него отвисоко — той е шогун и просто не му се иска да слуша мненията на Нобунага за своето управление.

Особено силно бе засегнат от две от Седемнадесетте точки. Първата се отнасяше до престъпна невярност към Императора. Втората имаше за предмет неблаговидното му поведение. При все че негов дълг е да поддържа мира в Империята, той сам подстрекава областите към бунтове.

— Безполезно е. Никога няма да приеме такъв род задочен разпит — само писмени бележки и послания — каза Араки Мурашиге на Нобунага.

Хосокава Фуджитака, който също се бе присъединил към Нобунага, допълни:

— Предполагам, няма полза да се надяваме, че шогунът ще се сепне, преди да е паднал от власт.

Нобунага кимна. Изглежда, всичко това му бе повече от ясно. Тук обаче нямаше да е необходимо да използва крайната жестокост, която приложи на връх Хиеи. А и не бе толкова беден на хрумвания, че да му се налага да използва един и същи подход два пъти.

— Назад към Киото!

Нобунага даде тази заповед на четвъртия ден от четвъртия месец, но тогава тя не изглеждаше нещо повече от опит да впечатли множеството с размера на войската си.

— Погледнете! Няма да ги остави да стануват много дълго. Също като предишния път, Нобунага се тревожи за Гифу и бързо ще оттегли войниците си — заяви въодушевен Йошиаки.

След известията, които запристигаха едно след друго обаче, цветът на лицето му почна да се променя. Тъкмо когато се поздравяваше сам за това, че отрядите са подминали Киото, войската на Ода се яви по пътя за Осака и заля столицата. После, без един боен вик и по-мирно, отколкото ако просто провеждаха бойно упражнение, войниците обградиха жилището на Йошиаки.

— Близо сме до Императорския дворец, така че внимавайте да не би да обезпокоите Негово Величество. Достатъчно ще е да накажем наглия шогун за неговите престъпления — нареди Нобунага.

Не се чуха никакви пушечни изстрели и дори не избръмча тетива. Всичко бе зловещо, даже много повече, отколкото ако имаше голямо раздвижване.

— Какво мислиш, че трябва да правим, Ямато? Какво се кани да ми стори Нобунага? — попита Йошиаки своя върховен съветник Мибучи Ямато.

— Вие сте жалко неподготвен. И сега ли още не разбирате какво е намислил Нобунага? Явно е дошъл да ви нападне.

— Н… но… аз съм шогунът!

— Това са размирни времена. Каква полза може да имате от една титла? Изглежда, пред вас са само две възможности за избор — да се решите да се биете или да настоявате за мир.

Докато казваше това, сълзи закапаха от очите на неговия служител. Той знаеше, че светът се променя, но изглежда бе решен да остане докрай в двореца Ниджо. Вече бе прехвърлил петдесетте — военачалник, минал разцвета на силите си.

— Да настоявам за мир ли? Има ли някаква добра причина аз, шогунът, да моля Нобунага за мир?

— Толкова сте главозамаян от шогунското звание, че единствената възможност за вас е да се самопогубите.

— Не мислиш ли, че ще спечелим, ако се бием?

— Няма причина това да стане. Би било направо смехотворно, ако окажете от това място съпротива с каквато и да било мисъл за победа.

— Е, тогава з… защо ти и останалите военачалници сте се облекли в такива пищни доспехи?

— Мислим, че това поне ще е красив начин за нас да умрем. Макар и положението да е безнадеждно, да дадем тук последен отпор ще бъде един достоен край след четиринайсет поколения шогуни. Такъв, в крайна сметка, е дългът на всеки самурай. Всъщност, това просто са един вид цветя за погребение.

— Чакай! Не нападайте още! Оставете пушките.

Йошиаки изчезна в двореца и се посъветва с Хино и Такаока, двама придворни, с които бе в приятелски отношения. След пладне оттам тайно излезе пратен от Хино вестоносец. След това от страната на Ода дойде наместникът на Киото и привечер Ода Нобухиро се яви като официален пратеник на Нобунага.

— Отсега насетне внимателно ще съблюдавам всяка от тези точки — увери Йошиаки пратеника.

С горчив израз на лицето той се обвърза с тези думи, които не излизаха от сърцето му. Този ден помоли за мир. Войниците на Нобунага се оттеглиха и мирно се завърнаха в Гифу.

Само след сто дни обаче войската на Нобунага отново обгради двореца Ниджо. И това разбира се бе, защото след първия мир Йошиаки пак се върна към старите си замисли.

Дъждовете на седмия месец самотно тракаха по големия покрив на храма Мьокаху в Ниджо. Този храм служеше за щаб на Нобунага. Откакто флотата му тръгна през езерото Бива, имаше ужасен дъжд и вятър. Това обаче само увеличи решимостта на неговите отряди. Подгизнали от вода и покрити с кал, те заобиколиха двореца на шогуна и стояха неподвижни, в очакване само на заповедта за нападение.

Никой не знаеше дали Йошиаки ще бъде екзекутиран или взет като затворник, ала съдбата му беше изцяло в техните ръце. Отрядите на Ода се чувстваха, сякаш са в клетката на свиреп звяр с благородна кръв, който се канят да погубят.

Вятърът понесе гласовете на Нобунага и Хидейоши.

— Какво ще правим? — питаше Хидейоши.

— Сега вече няма два начина — Нобунага бе твърд. — Този път няма да му прощавам.

— Но той е…

— Недей ми напомня очевидното.

— Няма ли място за още малко размисъл?

— Никакво! Съвършено не!

Залата в храма бе притъмняла от дъжда навън. Съчетанието на продължителната лятна жега и есенните дъждове доведе до толкова влажно време, че дори позлатата на Будите и едноцветните мастилени рисунки по плъзгащите се врати изглеждаха покрити с плесен.

— Не ви упреквах в прибързаност, когато помолих за още малко размисъл — продължи Хидейоши. — Но шогунът дължи положението си на Императорския двор и ние не можем да се отнесем към нещо такова с лека ръка. А и това ще даде на враждебните на вас сили повод да призоват за възмездие срещу човека, убил своя законен повелител, шогуна.

— Допускам, че си прав — отвърна Нобунага.

— За щастие Йошиаки е толкова слабоват, че макар и хванат в капан, нито ще се самоубие, нито ще излезе да се сражава. Само ще заключи портите на своя дворец и ще се надява на това ровът да продължи да се пълни с вода от сегашния дъжд.

— И какъв е планът ти?

— Нарочно да вдигнем една част от обкръжението си и да позволим на шогуна да избяга.

— Няма ли да се превърне за нас в пречка за в бъдеще? Може да стане средство за подсилване честолюбието на някоя друга област.

— Не — настоя Хидейоши, — мисля, че хората постепенно почнаха да изпитват отвращение към нрава на Йошиаки. Допускам, че даже той да бъде прогонен от столицата, ще проявят разбиране и ще бъдат доволни от справедливото ви наказание.

Тази вечер обсаждащите отвориха празнина в обкръжението и нарочно се престориха, че не им достигат войници. Вътре в двореца хората на шогуна изглежда подозираха, че това е някакъв род уловка и до полунощ още не бяха посмели да напуснат. При едно затишие на дъжда призори обаче, група конници внезапно пресече рова и побягна от столицата.

Щом казаха на Нобунага, че Йошиаки със сигурност е избягал, той се обърна към отрядите си.

— Домът е празен! Няма голяма полза да се напада празна къща, но шогунатът, траял четиринадесет поколения, сам доведе до падането си. Нападайте и надайте своите бойни викове! Това ще е погребалната песен за злото управление на шогуните Ашикага.

Дворецът Ниджо падна при първия пристъп. Почти всички служители вътре се предадоха. Дори и двамата благородници Хино и Такаока излязоха навън и поискаха прошка от Нобунага. Един мъж обаче, Мибучи Ямато, заедно с над шестдесет свои служители, се сражава непреклонно до самия край. Нито един от тях не побягна и нито един не отстъпи. Всички бяха посечени в битката и загинаха от славна самурайска смърт.

Йошиаки избяга от Киото и се загнезди в Уджи. Както винаги безразсъден, той водеше със себе си само малък отряд победени воини. Когато не след дълго частите на Нобунага обградиха неговия щаб в храма Бьодоин, шогунът се предаде без бой.

— Всички да напуснат — заповяда Нобунага.

Седна малко по-изправен и погледна право към Йошиаки.

— Предполагам, не сте забравили как някога казахте, че ме смятате за свой баща. Бе един щастлив ден, в който вие седяхте в обновения от мен за вас дворец.

Йошиаки мълчеше.

— Спомняте ли си?

— Не съм забравил, господарю Нобунага. Защо сега говорите за онова време?

— Вие сте страхливец, господарю. Не мисля да ви лишавам от живот, дори след като нещата стигнаха дотук. Защо още лъжете?

— Простете ми. Сбърках.

— Радвам се да чуя това. Но сега със сигурност сте в трудно положение — макар да сте се родили на шогунския пост.

— Искам да умра. Аз… господарю Нобунага… няма ли… да ми помогнете да си направя сепуку?

— Моля престанете! — изсмя се Нобунага. — Простете моята грубост, но подозирам, че дори не знаете как подобава да разрежете стомаха си. Никога не съм бил истински склонен да ви мразя. Просто вие никога не преставате да си играете с огъня и искрите постоянно прехвърчат в други области.

— Сега го разбирам.

— Е, мисля, най-добре би било тихо да се оттеглите някъде. Ще задържа сина ви при себе си и ще го възпитам, така че да няма нужда да се тревожите за бъдещето му.

Йошиаки бе пуснат и узна, че е свободен да си върви — в изгнание.

Под охраната на Хидейоши синът му бе отведен в крепостта Вакае. Това уреждане на въпроса всъщност бе проява на благосклонност в отговор на злобата, но Йошиаки го прие с обичайния си крив поглед върху нещата и не можеше да не смята, че синът му е учтиво взет за заложник. Наместник на крепостта Вакае беше Мийоши Йошицугу и по-късно Йошиаки намери подслон при него.

Като не искаше обаче да бъде домакин на досадлив, претърпял поражение благородник, Йошицугу скоро предизвика у него неудобство с думите:

— Мисля, че ще бъдете в опасност, ако останете още дълго тук. Нобунага би могъл при най-малък повод да промени мнението си и да нареди да ви отсекат главата.

Йошиаки бързо замина и отиде в Кии, където се опита да подтикне към бунт монасите-воини от Кумано и Сайга, като в отплата за разбиването на Нобунага им обеща грамадни привилегии. Като използваше името и достойнството на поста си, той не си спечели нищо повече, освен подигравките и присмеха на хората. Говореше се, че не останал дълго в Кии, а скоро преминал в Бидзен и станал зависим от рода Укита.

И с това започна една нова епоха. Може да се каже, че свалянето на шогуната бе внезапен прорез в гъстите облаци, които покриваха небосклона. Сега можеше да се види малко петно синьо небе. Няма нищо по-страшно от безцелно водещи страната управници, от владетели само на име. Във всяка една от областите властта държаха самураите, които защитаваха своите привилегии, а духовенството трупаше богатства и укрепваше влиянието си. Благородниците се бяха превърнали в мишки на Императорския двор, като един ден се опираха на войните, на следващия ухажваха духовенството, а после злоупотребяваха с властта в полза на самите себе си. Така Империята се бе разделила на четири нации — на свещениците, на самураите, на двора и на шогуната — и всяка от тях водеше своите частни войни.

Действията на Нобунага широко отвориха очите на хората. Макар обаче да вдигаха поглед към синьото небе, още не всички гъсти облаци бяха изчезнали. Никой не можеше да отгатне какво крие бъдещето. През последните две-три години се поминаха няколко важни люде. Преди две години едновременно починаха Мори Мотонари, господарят на най-голямото владение в западна Япония и Ходжо Уджиясу, повелител на източната част на страната. За Нобунага обаче тези събития далеч не бяха от така голяма значимост като смъртта на Такеда Шинген и изгнанието на Йошиаки. Особено кончината на Шинген, който постоянно го заплашваше от север, бе тази, която му даде свобода да съсредоточи силите си в една посока — посока, която правеше почти неизбежни нови битки и безпорядък. Със сигурност нямаше съмнение, че след гибелта на шогуната войнските родове във всички области ще вдигнат знамена и ще се запрепират кой първи да излезе на бойното поле.

— Нобунага опожари връх Хиеи и свали от власт шогуна. Такова беззаконие трябва да се накаже!

Това щеше да е бойният им позив.

Нобунага знаеше, че ще му се наложи да отнеме на своите съперници възможността за първи удар и да ги разгроми, преди да са в състояние да се съюзят срещу му.

— Побързай да се върнеш пръв, Хидейоши. Сигурно скоро ще дойда да те посетя в крепостта Йокояма.

— Ще ви очаквам.

Хидейоши, изглежда, бе схванал посоката на събитията и след като изпроводи сина на Йошиаки до Вакае, бързо се върна в своята крепост в Йокояма.

Бе краят на седмия месец, когато Нобунага пристигна в Гифу. В началото на следващия от Йокояма пристигна бързо писмо, написано със собствения лош почерк на Хидейоши:

Времето назря. Да действаме!

Сред продължаващата жега на осмия месец войската на Нобунага тръгна от Янагасе и пресече границата с Ечидзен. Насреща й беше армията на Асакура Йошикаге от Ичиджогадани. В края на седмия месец Йошикаге получи спешно известие от Одани, от Асаи Химамаса и неговия син Нагамаса, съюзниците му в северна Оми:

Войската на Ода идва на север. Пратете бързо подкрепления. Ако помощта се забави, загубени сме.

На военните съвети имаше такива, които се усъмниха дали това може да е истина, но Асаи бяха съюзници и бързо им пратиха десет хиляди войници. Когато предните редици бяха стигнали чак до връх Тагами, те разбраха, че нападението на Ода е действителност. Веднъж схванали същинското положение, пратиха нови отряди от над двадесет хиляди души. Асакура Йошикаге смяташе положението за достатъчно тежко, та да поведе лично войската си. Очевидно всяко сражение в северна Оми бе изключително тревожно за Асакура, тъй като Асаи бяха първата защитна линия на тяхната собствена област.

И бащата, и синът Асаи бяха в крепостта Одани; на около три часа път от тях стоеше крепостта Йокояма, в която се бе укрепил Хидейоши и като сокол на Нобунага държеше Асаи под погледа си.

В началото на есента Нобунага вече бе нападнал рода Асаи. С едно изненадващо настъпление срещу войската на Ечидзен удари по Кинамото. Ода взеха над две хиляди и осемстотин глави. Продължиха да настъпват срещу врага, който сега бягаше от Янагасе, прегазиха го и почерниха сухата ранно есенна трева от кръв.

Воините от Ечидзен оплакваха слабостта на армията си. Свирепите военачалници и храбрите бойци, които се обърнаха назад да се бият, обаче паднаха в битката. Защо се оказаха толкова слаби? И защо не можаха да нанесат удар на Ода? При падането на всяка една владетелска сила се струпват множество причини и естественият провал идва за един миг. Когато обаче този миг дойде, и свои, и врагове се учудиха на неговата внезапност. Но възходът и упадъкът на областите винаги се основават на природни закономерности и тук също нямаше нищо чудно или необикновено. Слабостта на Асакура можеше да бъде разбрана, стига само човек да погледне държанието на техния главнокомандващ, Йошикаге. Увлечен в бягството на своите хора от Янагасе, той вече бе почти обезумял.

— Това е краят! Не можем даже да избягаме! И конят, и аз сме изтощени. Към планините! — завика военачалникът.

Нямаше нито план за ответно нападение, нито дори остатък от боен дух. Като мислеше само за самия себе си, бързо изостави коня и се опита да намери място да се скрие.

— Какво правите?!

Неговият главен служител Такума Мимасака със сълзи на очи го спря, издърпа го назад за пояса, качи го насила на седлото и го тласна в посока към Ечидзен. После, като зае положение за отбрана, за да даде на своя господар време за бягство, той събра към хиляда войници и до последно се сражава срещу войската на Ода.

Надали трябва да се казва, че Такума и всичките му мъже претърпяха тъжен и пълен разгром и загинаха. Докато такива верни служители се принасяха в жертва, Йошикаге се затвори в главната крепост в Ичиджогадани. Но той дори нямаше куража да защити докрай земята на предците си.

Скоро след като се върна в крепостта, взе съпругата и децата си и избяга в един храм в окръга Одо. Реши, че ако останат вътре в крепостта и се случи най-лошото, няма вече да имат път за бягство. След като техният господар показа такава липса на решителност, всичките му пълководци и войници се отказаха от него.

Есента бе в разгара си. Нобунага се върна в своя лагер на връх Торагодзе, откъдето вече беше обкръжил Одани. Откакто пристигна, имаше необикновено спокоен вид, сякаш просто чака падането на крепостта. След стремителното сгромолясване на Ечидзен, докато пепелищата на Ичиджогадани още тлееха, незабавно се върна тук. Сега издаваше заповеди.

Маенами Йошицугу, предалият се пълководец на Ечидзен, получи крепостта Тойохара. По същия начин на Асакура Кагеюки бе поверена крепостта Ино, а Тода Ярокуро беше пратен в крепостта Фучу. Така Нобунага прие при себе си голям брой служители на рода Асакура, запознати с условията в областта. Накрая натовари Акечи Мицухиде с отговорността да ги надзирава.

По всяка вероятност, не би могло да има някой по-подходящ за тази роля от Мицухиде. През дните на своето неспокойно странничество той сам бе служител на Асакура и бе живял в града под крепостта Ичиджогадани, където трябваше да понася хладните погледи на другарите си по служба. Сега нещата стояха точно наопаки и Акечи оглавяваше своите предишни началници.

Трябва през гърдите на Мицухиде да са минали значителна гордост и поток от други чувства. Освен това, неговият ум и способности получиха признание при много различни случаи и сега той бе един от любимите служители на Нобунага. В наблюденията си върху околните Мицухиде беше далеч по-проницателен от повечето хора и след много години на битки и ежедневно служене, доста добре вникваше в характера на Нобунага. Познаваше, дори от разстояние, израженията, думите и погледите на своя господар, също така добре както своите собствени.

Много пъти дневно Мицухиде пращаше от Ечидзен пратеници. Не взимаше самостоятелно дори и най-малкото решение, а при всякакви случаи питаше Нобунага за мнението му. Последният преглеждаше тези бележки и писма в своя лагер на връх Торагодзе и даваше нареждания.

Планини в пълното пъстроцветие на есента обрамчваха безоблачното синьо небе, което на свой ред се отразяваше долу в яркосиньото езеро. Чуруликането на птиците караше тук-там някои да се прозяват.

Хидейоши бързо пресече планината от Йокояма. Шегуваше се пътьом с хората си и докато се смееше, зъбите му лъскаха на есенното слънце. С приближаването си поздрави всички наоколо. Това бе човекът, построил крепостта в Суномата и по-късно сложен за наместник на тази в Йокояма. Отговорностите и положението му бързо го бяха изтъкнали между останалите военачалници на Ода, и все пак той бе същият както винаги.

Когато другите пълководци сравняваха неговото държание със собствената си сериозност, някои от тях го преценяваха като лекомислен и бъбрив, но други го виждаха в по-различна светлина и казваха:

— Достоен е за поста си. Не се е променил от преди, макар и доходът му толкова да е нараснал. Първо беше слуга, после — самурай и накрая изведнъж управлява крепост. Но е все същият. Предполагам, че тепърва ще си спечели още по-голямо владение.

Преди малко Хидейоши небрежно се бе мярнал за миг в лагера, след което с няколко прости думи притегли Нобунага настрана. Сега се изкачваха нагоре към планината.

— Какво безочие! — възкликна Шибата Кацуие, когато двамата със Сакума Нобумори излязоха вън от чертите на стана.

— Ето защо толкова не го обичат, дори и когато няма причина за това. Няма нищо по-неприятно от това да слушаш как някой бърбори колко умен бил той самият.

Почти процеждаха думите между зъбите си и наблюдаваха фигурата на Хидейоши, който си проправяше път през далечното блато, придружен от Нобунага.

— Не ни казва нищо — изобщо не се съветва с нас.

— И първо на първо, не е ли това страшно опасно? Може да е посред бял ден, но врагът би могъл да дебне навсякъде из тези планини. Какво ще стане, ако почнат да стрелят по него?

— Е, Негово Височество си е Негово Височество.

— Не, Хидейоши е този, който носи вината. Дори Негово Височество да е съпътстван от голяма тълпа, Хидейоши му се умилква, докато привлече погледа му.

Освен Кацуие и Нобумори имаше и други военни, недоволни от това положение. Повечето допускаха, че Хидейоши е излязъл в планината с Нобунага да му предлага с обичайното си красноречие някой нов боен ход. Това бе главният източник на тяхното безпокойство.

— Той пренебрегва нас — най-приближените военачалници на господаря.

Дали Хидейоши не разбираше тези вътрешни особености на човешката природа или просто предпочиташе да не ги взима под внимание, но той отведе Нобунага надалеч в планината. От време на време се засмиваше с глас, който по би подхождал за неделен излет. Като се вземат неговите служители и тези на Нобунага, малката им дружина се състоеше от не повече от двадесет-тридесет души.

— Човек наистина се изпотява, докато качва върхове. Да ви подам ли ръка, господарю?

— Не ме обиждай.

— Само още малко остава.

— Не съм се накатерил още. Няма ли по-високи от този връх?

— За жалост не и тук наоколо. Този обаче е доста висок!

Нобунага избърса потта от лицето си и погледна надолу към съседните долини. Видя как хората на Нобунага стоят скрити между дърветата и го пазят.

— По-добре мъжете заедно с нас да останат тук. Няма да е добре да се движим оттук нататък в голяма група.

След тези думи Хидейоши и Нобунага се отдалечиха на тридесет-четиридесет крачки по билото на хълма.

Наоколо вече нямаше дървета. Склонът бе покрит с крехка трева и диво зърно, от които би станала отлична храна за конете. Сред високата трева шумоляха цветя, от онези, които наричат китайски балончета. Цъфнала овчарска торбичка се закачваше по ножниците на мечовете им. Двамата вървяха напред в мълчание. Сякаш гледаха към море и не виждаха пред себе си нищо.

— Наведете се, господарю.

— Така ли?

— Сега се скрийте в тревата.

Пропълзяха до ръба на стръмнината и в долината точно под тях се появи крепост.

— Това е Одани — каза тихо Хидейоши и посочи надолу към нея.

Нобунага кимна и се взря мълчаливо. Очите му бяха замъглени от някакво дълбоко чувство. Той не просто гледаше главната крепост на противника. Вътре зад тези стени, обсадени сега от собствената му войска, живееше неговата по-малка сестра Оичи, която, откак стана съпруга на господаря на укреплението, вече бе родила четири деца.

Господар и служител седнаха на земята. Цветът и класовете на есенната трева стигаха чак до раменете им. Нобунага впери неподвижен поглед в крепостта долу и после се обърна към Хидейоши.

— Смея да кажа, че моята сестра ми е сърдита. Аз бях този, който я омъжи, в рода Асаи, без дори да й даде да каже какво мисли. Казах й да се пожертва за доброто на рода и че тази връзка е необходима за сигурността на нашата област. Чувствам се, сякаш и днес още мога да видя всичко това, Хидейоши.

— Аз самият добре си го спомням. Тя имаше огромно количество багаж и много красиво носило, бе заобиколена от прислуга и накичени коне. Много пищен бе тогава онзи ден, когато отиде да се омъжи на север от езерото Бива.

— Оичи беше само едно невинно момиче на четиринадесет години.

— Беше такава малка и хубава невеста.

— Хидейоши.

— Да?

— Разбираш ме, нали? Колко болезнено е за мен това…

— По същата тази причина то е трудно и за мене.

Нобунага кимна с брадичка в посока на крепостта.

— Не е страшно самото решение да разруша тази крепост, но като си помисля как да опитам да изведа оттам Оичи, без да й навредят…

— Когато ми наредихте да огледам тайно местността около крепостта Одани, допуснах, че замисляте поход срещу Асакура и Асаи. Сигурно звучи, сякаш отново се самолаская, но ако ми позволите да говоря откровено, мисля, господарю, че сте малко сдържан в това да показвате естествените си чувства, както и със сигурност — причината за вашето безпокойство. Не ми подхожда да говоря така, но мисля, че открих още едно от добрите ви качества.

— Ти си единственият — Нобунага цъкна с език. — Кацуие, Нобумори и останалите ме гледат, сякаш през последните десет дни съм си пилял времето. По лицата им личи, че изобщо не ме разбират. Изглежда, Кацуие, особено, ми се присмива зад гърба.

— Това, господарю, е защото все още сте объркан по кой път да тръгнете.

— Не мога да не съм объркан. Ако разкъсаме противника на малки късчета, няма съмнение, че Асаи Нагамаса и баща му ще повлекат Оичи със себе си към дъното на пламъците.

— Така навярно би станало.

— Казваш, че от самото начало изпитваш същото като мен, Хидейоши, но слушаш това с необикновено хладнокръвие. Нямаш ли някакъв план?

— Не че нямам такъв.

— Е, защо тогава не побързаш и не успокоиш ума ми?

— Напоследък правя всичко възможно да не давам никакви препоръки.

— И защо?

— Понеже в щаба има още много други хора.

— Да не се страхуваш от ревността на останалите? Тя също дразни. Главното обаче е, че аз съм този, който взима всички решения. Веднага ми кажи плана си.

— Погледнете там отсреща, господарю — посочи Хидейоши към крепостта Одани. — Това, което отличава тази крепост, е че трите вътрешни двора са по-разграничени и независими един от друг, отколкото в повечето останали укрепления. Господарят Хисамаса живее в първия от тях, а синът му Нагамаса, господарката Оичи и децата им — в третия.

— Ето там ли?

— Да, господарю. Сега, това, което виждате между първия и третия вътрешен двор, наричат двора Кьогоку и там живеят старшите служители — Асаи Генба, Митамура Уемондаю и Оноги Тоса. Значи, за да превземем Одани, наместо да настъпваме опашката или да удряме по главата, можем първо да сложим ръка върху двора Кьогоку и другите два ще бъдат отрязани.

— Да, разбирам. Твърдиш, че следващата ни крачка трябва да е да нападнем Кьогоку.

— Не, ако ударим по Кьогоку, първият и третият двор ще му пратят подкрепления. Хората ни ще бъдат нападнати и от двете страни и ще последва ожесточено сражение. В такъв случай да пробием напред ли ще се опитваме или да отстъпим? И в двата случая няма да можем да сме сигурни за съдбата на господарката Оичи вътре в крепостта.

— И какво тогава да направим?

— Очевидно е, разбира се, че най-добрият ход би бил да пратим при Асаи вестоносец, ясно да им обясним силните и слабите страни на тяхното положение и без произшествия да получим и крепостта, и Оичи.

— Трябва да знаеш, че вече на два пъти опитах това. Пращах вестоносец в крепостта и им съобщавах, че ако се предадат, ще им позволя да запазят владенията си. Уверих се, дали са научили, че Ечидзен е била завладяна, но нито Нагамаса, нито баща му пожелаха да отстъпят и на педя. „Твърдостта“ им, разбира се, не е нищо повече от това, че използват Оичи като прикритие. Мислят, че никога няма да нападна безразсъдно, докато държат в своята крепост собствената ми сестра.

— Но не е само това. През последните две години, откакто съм в Йокояма, внимателно наблюдавам Нагамаса — той наистина има известна дарба и сила на волята. Е, от дълго време се опитвам да измисля средство за превземането на тази крепост, да си представя най-добрите ходове, в случай, че някога се наложи да я нападнем. Завладях двора Кьогоку, без да загубя и един човек.

— Какво? Какво говориш?

Нобунага не можеше да повярва на ушите си.

— Втория двор, който виждате там насреща. Нашите хора вече го държат в ръцете си — повтори Хидейоши, — затова и ви казвам, че не трябва повече да се тревожите.

— Истина ли е това?

— Нима ще ви лъжа в момент като този, господарю?

— Но… не мога да го повярвам.

— Разбираемо е, но скоро ще можете да го чуете със собствените си уши от двама души, които повиках тук. Ще се срещнете ли с тях?

— Кои са?

— Единият е монах на име Миябе Дзеншо. Другият е Оноги Тоса, началникът на целия двор.

Нобунага не можеше да се освободи от своя израз на изненада. Вярваше на Хидейоши, но не можеше да не се чуди как ли той е убедил един висш служител на рода Асаи да премине на тяхна страна.

Хидейоши обясни положението, сякаш в него нямаше съвършено нищо необикновено.

— Скоро след като Ваше Височество ме дари с крепостта в Йокояма… — започна той.

Нобунага бе малко стреснат. Не можеше да гледа към този, който му говореше, без да премига. Крепостта Йокояма е разположена на самата граница на тази важна област и отрядите на Хидейоши бяха там, за да държат под надзор Асаи и Асакура. Спомняше си, че нареди на Хидейоши да отиде там временно, но не се сещаше да е обещавал да му даде крепостта. А ето, Хидейоши казва, че е получил тази крепост. За момент обаче Нобунага изтласка това в крайчеца на ума си.

— Не беше ли това в годината веднага след нападението над връх Хиеи, когато ти дойде в Гифу за Новата година? — попита той.

— Точно така. На връщане Такенака Ханбей се разболя и се забавихме. Когато пристигнахме в Йокояма, вече бе по мръкнало.

— Не ми се ще да слушам дълги разкази. Давай направо.

— Врагът открил, че ме няма в крепостта и провеждаше нощно нападение. Разбира се, отблъснахме ги и тогава тъкмо пленихме монаха Миябе Дзеншо.

— Хванахте го жив ли?

— Да. Вместо да го обезглавим, се отнесохме добре с него и по-късно, когато ми остана време, аз му изложих мислите си относно това, какви времена настъпват и му разкрих истинския смисъл на това да си самурай. Той на свой ред разговаря с предишния си господар Оноги Тоса и го убеди да ни се предаде.

— Наистина ли?

— Бойното поле не е място за шеги — заяви Хидейоши.

Цял във възхищение, дори Нобунага бе удивен от ловкостта на своя служител. „Бойното поле не е място за шеги!“ И точно както му бе обещано, щом слязоха долу, един от служителите на Хидейоши въведе Миябе Дзеншо и Оноги Тоса, за да се срещнат с Нобунага. Той подробно разпита Тоса за потвърждение на разказа на Хидейоши.

Военачалникът отговаряше ясно:

— Предаването ни не е по моя заповед. Другите двама старши служители, които живеят в Кьогоку, разбраха, че да ви се противопоставяме е не само глупаво, но и ще ускори провала на рода и ще донесе на хората от областта ненужни страдания.

Нагамаса не бе стигнал тридесетте, но вече имаше четири деца от господарката Оичи, която самата бе на двадесет и три. Заемаха третия вътрешен двор на крепостта Одани — всъщност три крепости в една.

До вечерта от пролома на изток се чуваха пушечни изстрели. Екотът на пушките от време на време се засилваше и всеки път изрязаният таван се клатеше, сякаш се кани да се откъсне.

Оичи инстинктивно вдигна уплашен поглед нагоре и притисна бебето по-здраво до гърдите си. Детенцето още бозаеше. Нямаше вятър, но саждите се носеха навсякъде и светлината на лампата лудо трепкаше.

— Мамо! Страх ме е!

Втората й дъщеря Хацу се хвана за десния й ръкав, докато най-голямата, Чача, мълчаливо се държеше за лявото й коляно. Синът обаче, макар да бе още малък, не дойде в скута на майка си. Размахваше стрела без острие срещу една придворна дама. Беше сестрата на Нагамаса, Манджумару.

— Да видя! Искам да видя битката! — викаше разглезено Манджу и удряше дамата с тъпата пръчка.

— Манджу — смъмри го майка му, — защо я удряш? Баща ти се сражава. Забрави ли, че ти каза да бъдеш послушен по време на войната? Ако служителите ти се смеят, няма да станеш добър пълководец дори като пораснеш.

Манджу бе достатъчно голям, за да разбере малко от това, което говори майка му. За миг я слушаше мълчаливо, но после почна да плаче шумно и раздразнително.

— Искам да видя битката! Искам да я видя!

Възпитателят на момчето също не знаеше какво да направи и просто стоеше и гледаше. Тъкмо тогава в боя настъпи затишие, през което обаче все още се долавяха пушечни изстрели. Най-голямото от момичетата, Чача, вече беше на седем години и донякъде разбираше тежките обстоятелства, в които е поставен баща й, скръбта на майка си и дори чувствата на воините в крепостта.

С недетска сериозност тя заяви:

— Манджу! Не говори неща, които натъжават мама! Не мислиш ли, че това за нея е ужасно? Татко там навън се бие с враговете. Нали така, мамо?

Намерил си занимание, Манджу погледна към сестра си и се хвърли върху нея, като все още размахваше стрелата.

— Глупава Чача! — извика той.

Чача скри глава с ръкава си и се мушна зад майката.

— Бъди послушен!

Като се опитваше да го развесели, Оичи взе тъпата стрела и тихо му заговори.

Изведнъж от преддверието навън се чуха тежки стъпки.

— Какво е това? На такива като Ода ли? Та те не са нищо, освен самурайчета, проправили си път нагоре от пущинаците на Овари. Нима мислиш, че ще се предам на някой като Нобунага? Родът Асаи стои далеч по-високо от тях!

Асаи Нагамаса влезе без предупреждение, следван от двамина военачалници.

Щом видя, че в тази прихлупена и зле осветена стая съпругата му е на сигурно място, той се успокои.

— Малко съм уморен — каза Нагамаса и седна, като разхлаби връзките на част от своите доспехи.

После се обърна военачалниците зад себе си:

— Както вървят нещата тази вечер, към полунощ врагът може и да предприеме нападение от всички страни. По-добре сега да отпочинем.

Докато пълководците ставаха да си тръгват, Нагамаса изпусна въздишка на облекчение. Дори по средата на битката той не забравяше, че е също и баща, и съпруг.

— Уплаши ли ви шума от пушките тази вечер, скъпа? — попита той жена си.

— Не, бяхме тук вътре и всичко беше наред — отвърна Оичи, заобиколена от децата.

— Не се ли разплакаха Манджи и Чача?

— Трябва да се гордееш с тях. Държаха се като големи.

— Наистина ли? — попита той и уморено се усмихна.

После продължи:

— Не се тревожи. Ода нападнаха ожесточено, но ние ги отблъснахме с един залп от крепостта. Дори да продължат да ни атакуват двайсет, трийсет и дори сто дни, никога няма да се предадем. Ние сме родът Асаи! Няма да отстъпим пред някой като Нобунага.

Захули Ода почти все едно, че се канеше да ги заплюе, но после изведнъж млъкна.

Светлината на лампите идеше отзад и скриваше лицето на Оичи зад сучещото от гръдта й дете. Това е малката сестра на Нобунага! Нагамаса потрепери от вълнение. Та тя дори прилича на него. Имаше бледата кожа и профила на брат си.

— Плачеш ли?

— Понякога бебето се дразни и ако млякото не идва, ме хапе за зърното.

— Нямаш мляко ли?

— Да, сега нямам.

— Това е, понеже имаш някаква скрита грижа и прекалено си отслабнала. Но ти си майка, а за майките това е истинската битка.

— Знам.

— Предполагам, смяташ ме за суров съпруг.

Като още придържаше детето към гърдите си, тя се премести по-близо до мъжа си.

— Не, не е така! За какво да ти се сърдя? Това всичко е съдба.

— Хората не може да се примиряват с нещо, просто като казват че било съдба. Животът на една самурайска съпруга е пълен с повече болка от гълтането на саби. Ако не си решена изцяло, решимостта ти въобще няма да е истинска.

— Опитвам се да стигна до такова разбиране, но мога да мисля само за това че съм майка.

— Скъпа моя, дори в деня в който се ожених за теб, аз не смятах че ще бъдеш моя завинаги. Нито пък баща ми даде позволението си да станеш същинска съпруга в рода Асаи.

— Какво?! Какво говориш?

— Във време като това човек трябва да говори истината. Миг като този никога няма да се повтори и затова сега ще ти разкрия сърцето си. Когато Нобунага те прати да станеш моя съпруга, това всъщност не беше нищо повече от един политически ход. От самото начало можех да видя какво крие той в сърцето си.

За момент млъкна.

— Дори като знаех това, обаче, между нас израсна обич, която нищо не можеше да спре. После ни се родиха четири деца. Сега ти вече не си сестра на Нобунага. Ти си моя жена и майка на децата ми. Няма да ти позволя да лееш сълзи за нашите противници. Защо тогава така слабееш и задържаш млякото, което трябва да даваш на детето ни?

Сега тя разбираше. Всичко, породено от „съдбата“, бе следствие на един политически ход. Станала е невеста по политически съображения — от самото начало Нагамаса е виждал в Нобунага човек, от когото трябва да се пази. Нобунага обаче искрено бе обичал своя зет.

Господарят на Овари вярваше, че наследникът на рода Асаи е човек с бъдеще и му се бе доверявал. С въодушевление настояваше на брака им. От самото начало обаче връзката се оказа съмнителна заради много по-отдавнашния съюз между Асаи и Асакура от Ечидзен. Съглашението им не включваше само взаимна отбрана, а и здраво ги обвързваше за приятелство и подкрепа един другиму. Асакура и Ода от години бяха врагове. Когато Нобунага нападна Сайто в Гифу, колко много му пречиха те и как помагаха на Сайто!

Нобунага преодоля тази пречка за женитбата, като прати на Асакура писмено обещание, че няма да напада техните владения.

Скоро след сватбата и бащата на Нагамаса, и родът Асакура на който бе задължен за толкова много услуги, се заопитваха да принудят младия съпруг да се отнася към жена си с подозрение. Между това Асаи се бяха присъединили към Асакура, шогуна, Такеда Шинген от Кай и монасите-воини от връх Хиеи в техния насочен против Нобунага съюз.

На следващата година Нобунага нахлу в Ечидзен и внезапно бе ударен в гръб. Като отряза пътя му за отстъпление и влезе в съглашение с рода Асакура, Нагамаса замисляше неговото пълно унищожение. По това време вече бе дал на шурея си да разбере, че няма да остави своите решения да се влияят от родството им, но онзи не искаше да повярва в това. Частите на Асаи и бойния кураж на мъжа, комуто Нобунага се бе доверявал, се превърнаха в огън под самите му нозе. Всъщност, превърнали се бяха направо в окови. След разгрома на Ечидзен обаче, крепостта Одани не беше повече нито огън, нито спънка.

Въпреки това и сега Нобунага още се надяваше да не му се налага да убие Нагамаса. Естествено, той хранеше уважение към неговата храброст, но повече от това го спираше привързаността, която изпитваше към Оичи. Хората намираха това за странно, като си спомнеха как когато разруши с огън връх Хиеи, този владетел не обърна внимание, че го нарекоха „царя на злите сили“.

Есента напредваше ден след ден. Призори росата по тревите около крепостта беше студена и влажна.

— Случи се нещо ужасно, господарю.

Гласът на Фуджикаге Микава бе необичайно разтревожен. Тази нощ Нагамаса спа до мрежата против комари, която пазеше съпругата и децата му, без да сваля доспехите си.

— Какво има, Микава?

Задъхан, той бързо излезе от спалнята. „Утринно нападение!“ Това беше първата му мисъл. Но бедствието, за което го извести Микава, бе по-лошо и от това.

— През нощта Ода са превзели двора Кьогоку.

— Какво?!

— Няма съмнение. Може да се види от кулата, господарю.

— Не може да бъде.

Като много пъти се спъваше по тъмните стълби, той бързо се покачи на наблюдателницата. Макар Кьогоку да беше доста надалеч, дворът изглеждаше, сякаш е точно под него. На върха на крепостта в далечината там се вееха много на брой знамена, но нито едно от тях не принадлежеше на Асаи. Един от военачалническите флагове, който бляскаво и гордо се развяваше на вятъра, съвсем ясно сочеше присъствието на Хидейоши.

— Предали са ни! Добре! Ще им покажа. Ще покажа на Нобунага и всички самураи в тази страна — каза той и се насили да се усмихне. — Ще им покажа как умира Асаи Нагамаса!

Нагамаса се спусна по притъмнелите стълби на наблюдателницата. На служителите, които го следваха, се стори че придружават своя господар дълбоко под повърхността на земята.

— Какво… какво става? — попита жално по средата на стълбището някой от военачалниците.

— Оноги Тоса, Асаи Генба и Митамура Уемон са минали на страната на противника — отвърна му един от останалите.

Друг се обади с горчив глас:

— При все че бяха старши служители, те измениха на оказаното им с поверяването на Кьогоку доверие.

— Това не са човеци!

Нагамаса се обърна и каза:

— Стига сте се оплаквали!

Застанаха в широката, постлана с дърво стая на долния край на стълбите, огрята от слаба светлина. Укрепеното помещение напомняше на голяма клетка или килия на затвор. Бяха донесли тук много от ранените и сега те лежаха на сламени рогозки и стенеха.

При минаването на Нагамаса дори и лежащите самураи направиха усилие да коленичат.

— Няма да ги оставя да умрат напразно! Няма да ги оставя да умрат напразно! — каза с просълзени очи Нагамаса, докато минаваше покрай тях.

И все пак повторно се обърна към военачалниците си и строго им забрани да се оплакват.

— Няма полза да обиждате други. Всеки от вас трябва да избере собствения си път — дали ще се предаде на врага или ще умре заедно с мен. И от двете страни сте нравствено задължени. Нобунага се сражава да възроди страната, аз — за името и честта на самурайското съсловие. Ако мислите, че е по-добре да се предадете на Нобунага, тогава идете при него. Със сигурност не се каня да ви спирам!

Като каза това, той излезе да провери защитата на крепостта, но преди да е изминал и стотина крачки, бе известен за нещо много по-сериозно от загубата на Кьогоку.

— Господарю! Господарю! Ужасна новина!

Потънал в кръв, един от офицерите му се затича към него и падна на колене.

— Какво има, Кютаро?

В гърдите на Нагамаса бързо се загнезди предчувствието за нещо непоправимо. Вакуи Кютаро не беше от самураите, разположени в третия двор, а служител на баща му.

— Почитаемият ви баща, господарят Хисамаса, току-що извърши сепуку. Проправих си път през врага, за да ви донеса това.

Кютаро падна на колене. Задъхан, той извади вързаната коса на Хисамаса и коприненото му кимоно, в което беше увита и ги постави в ръката на Нагамаса.

— Какво?! И първият двор ли е превзет?

— Тъкмо призори един отряд войници тръгнал по тайната пътечка от Кьогоку до пред крепостната порта, като развявал знамето на Оноги. Казали, че Оноги трябва бързо да се види с господаря Хисамаса. Като допуснали, че Оноги води своите собствени хора, стражите отворили портата на крепостта. Веднага след това вътре се втурна множество войници, които си проправиха път до вътрешното укрепление.

— Врагът ли?

— Голямата част бяха служители на господаря Хидейоши, но хората, показали му пътя, без съмнение са били тези на предателя Оноги.

— Е, а баща ми?

— Би се храбро до самия край. Преди да се самоубие, лично подпали вътрешното укрепление, но противникът изгаси пожара и зае крепостта.

— Ах! Ето защо не сме видели никакви пламъци или дим.

— Ако от първия двор се бяха вдигнали пламъци, вие щяхте да пратите подкрепления, или можехте да подпалите крепостта и след като баща ви загина, да се самоубиете заедно с жената и децата си. От това, мисля, се е боял врагът и е искал да го предотврати.

Изведнъж Кютаро впи нокти в пръстта и простена:

— Господарю… аз умирам…

С почтително притиснати към земята длани, главата му падна надолу. Бе водил и спечелил много по-жестока битка, отколкото на бойното поле.

— Още една юначна душа си отиде — оплака го някой зад гърба на Нагамаса и после тихо заприпява молитва.

Молитвените мъниста затракаха леко в тишината. Щом Нагамаса се обърна, видя, че това е първосвещеникът Юдзан — още един бежанец, потърсил убежище от войната.

— Съжалявам да чуя че господарят Хисамаса е срещнал рано тази сутрин края си — каза Юдзан.

— Имам молба, Ваше Преподобие — каза Нагамаса с твърд глас.

Думите му бяха спокойни, но не можеше да скрие жалния им тон.

— Идва моят ред. Бих искал да събера заедно всичките си служители и да устроя заупокойна служба, поне привидна, докато съм все още жив. В долината зад Одани има възпоменателен камък, на който е издълбано будисткото посмъртно име, което сам вие ми дадохте. Бихте ли могли, моля, да наредите да пренесат камъка вътре в крепостта? Вие сте духовник и врагът със сигурност ще ви пусне да минете.

— Разбира се.

Юдзан тръгна веднага. В този момент един от военачалниците на Нагамаса почти се сблъска с него, докато тичешком влизаше.

— Фува Мицухару е пред портата на крепостта.

— Кой е това?

— Служител на господаря Нобунага.

— Врагът ли? — процеди Нагамаса. — Прогонете го. Въобще не ми трябват служителите на Нобунага. Ако не иска да си ходи, наврете му в носа малко камъни от портата.

Самураят се подчини на нареждането на Нагамаса и незабавно се спусна напред, но скоро пристигна друг военен.

— Вражеският пратеник още стои пред вратата. Каквото и да му говорим, не иска да си тръгне. Настоява, че войната е война, а преговорите — преговори и пита защо не се отнасяме към него, както подобава на представител на областта му.

Нагамаса не обърна внимание на тези оплаквания и се скара на мъжа, който му ги бе повторил:

— Защо ми обясняваш какво е възразил онзи, когото ви казах да прогоните?

В същия миг се появи още един военачалник.

— Военните правила налагат, господарю, дори и само за малко да се срещнете с него. Аз не бих оставил да кажат, че Асаи Нагамаса се е забравил дотолкова, че загубил самообладание и отказал да приеме един вражески пратеник.

— Добре, пуснете го да влезе. Поне ще го видя. Ето там — каза Нагамаса и посочи към стаята на стражата.

Повече от половината от войниците в крепостта на Асаи се надяваха, че през портата им влиза мирът. Не че им липсваха почит и преданост към Нагамаса, но „дълга“, който той проповядваше и причините за тази война бяха преплетени с неговите отношения с Ечидзен и негодуванието му от честолюбието и постиженията на Нобунага. Войниците повече от добре разбираха това противоречие.

А имаше и още нещо. Макар досега крепостта Одани да се държеше упорито, вече бяха паднали и първият, и вторият вътрешен двор. Каква е възможността им за победа, заклещени в тази изоставена и самотна крепост?

Така пристигането на пратеник от Ода бе за тях като очаквано проясняване на хоризонта. Фува влезе в крепостта, отиде в стаята, където го чакаше Нагамаса и коленичи пред него.

Мъжете вътре го изгледаха с враждебно втренчени погледи. Косите им бяха разрошени, а по ръцете и главите си имаха рани. Коленичилият Фува заговори с такова смирение, че човек можеше да се усъмни дали въобще е военачалник.

— Имам честта да бъда пратеник на господаря Нобунага.

— На бойното поле не са необходими официални поздрави. Да преминем по същество — каза властно Нагамаса.

— Господарят Нобунага се възхищава от вашата вярност към рода Асакура, но днес Асакура вече са разбити и техният съюзник шогунът е в изгнание. И доброто, и лошото сега са отминали, значи защо родовете Ода и Асаи да трябва да се бият? И не само това, а господарят Нобунага е ваш шурей — вие сте обичният съпруг на неговата сестра.

— Чувал съм всичко това преди. Ако молите за мир, изцяло отказвам. Няма значение колко ще сте убедителен.

— С цялото дължимо вам уважение, на вас не ви остава да сторите нищо, освен да се предадете. Вашето държание досега бе достойно за пример. Защо не отстъпите крепостта като мъж и не осигурите бъдещето на рода си? Ако се съгласите, господарят Нобунага е готов да ви отстъпи цялата област Ямато.

Нагамаса се изсмя презрително. Изчака, докато пратеникът свърши да говори.

— Моля, предайте на господаря Нобунага, че няма да се хвана на такива хитри увещания. Това, което истински го занимава, съм не аз, а неговата сестра.

— Не подобава да се говори така.

— Казвайте, каквото искате — просъска той, — но се върнете и му предайте, че не възнамерявам да се спася, като използвам съпругата си. А най-добре да кажете на Нобунага да се убеди веднъж завинаги, че Оичи е моя жена, а не вече негова сестра.

— Е, тогава да приемам ли, че каквото и да става, сте решен да споделите съдбата на тази крепост?

— Решен съм на това не само за себе си, но и за Оичи.

— Тогава няма какво повече да се казва.

С тези думи Фува се върна право в лагера на Нобунага. След това крепостта се изпълни с мрака на безнадеждността — или по-скоро на празнотата. Войниците, които очакваха от пратеника на Ода мир, можеха да предполагат само, че разговорите са се провалили. Сега ги обзе открито отчаяние, тъй като за кратко се бяха надявали, че животът им ще бъде пощаден.

Имаше и още една причина крепостта да се покрие с печал. Макар битката да продължаваше, тук се провеждаше погребението на бащата на Нагамаса и до следващия ден от вътрешността на кулата се носеха припяващи сутрите гласове.

От този ден нататък Оичи и четирите й деца носеха траурни дрехи от бяла коприна. Вървите, които придържаха косите им, бяха в черно. При все че още бяха живи, те сякаш добиха чистота не от този свят и дори онези от служителите, които бяха решени да умрат в крепостта, съвсем естествено чувстваха участта им като твърде жална, та да се говори за нея.

Сега Юдзан се върна в крепостта, придружаван от работници, които носеха каменния паметник. Малко преди изгрев-слънце в главната крепостна зала сложиха тамян и цветя за погребалната служба за живите.

Юдзан се обърна при събраните служители на рода Асаи.

— Ценейки своето име на човек на самурайското съсловие, господарят Асаи Нагамаса, повелителят на тази крепост, ни напуска като красив опадал цвят. Ето защо вам като негови служители подобава да му отдадете последна почит.

Нагамаса седеше зад каменния паметник, сякаш наистина е мъртъв. В началото самураите като че не разбираха какво става. Питаха се дали това е било нужно и нервно мърдаха сред странната обстановка.

Оичи, децата и останалите членове на семейството обаче коленичиха пред паметника и сложиха тамян в кадилницата.

Някой заплака и скоро всички бяха заразени. Облечените в доспехи мъже, които изпълваха широката зала, сведоха глави и заотместваха погледи. Нито един не можеше да вдигне очи.

Щом обредът свърши, Юдзан тръгна напред и неколцина самураи поеха камъка на рамо и го изнесоха вън от крепостта. Този път слязоха до езерото Бива, взеха една малка лодка и на около сто разкрача от остров Чикубу потопиха плочата на дъното.

Нагамаса заговори безстрашно, обърнат напред към смъртта, която го очакваше. От погледа му не бе убягнало двоумението на онези войници, които бяха възлагали надежда на преговорите за мир. Това негово „погребение за живите“ оказа укрепващо въздействие върху разколебаните духове на защитниците. Щом господарят им е решен да загине в битката, то те също са решени да го последват. Така трагичната непоколебимост на Нагамаса въодушеви неговите служители. Но макар да беше даровит пълководец, той не бе гений. Нагамаса не знаеше как да накара хората си с радост да умират заради него. Те стояха и очакваха последния пристъп.

Три принцеси

Някъде по пладне войниците на крепостната порта завикаха:

— Идат!

Стрелците по стената се заблъскаха един другиго в търсене на прицел. Единственият враг, който приближаваше обаче, беше някакъв самотен ездач. С небрежна лекота той препускаше към портата. Ако е пратеник, щеше да пристига съпровождан от други конници. Изпълнени със съмнение, защитниците наблюдаваха приближаването на мъжа.

Щом онзи дойде по-наблизо, един от началниците се обърна към войника с пушка до него:

— Трябва да е вражески пълководец. Не прилича на вестоносец и е много дързък. Незабавно стреляй по него.

Офицерът имаше предвид някой да даде предупредителен изстрел, но едновременно гръмнаха двама-трима.

При стрелбата мъжът с изненадан вид се спря. После вдигна бойно ветрило с червено слънце на златен фон, размаха го над главата си и извика:

— Хей, войници! Чакайте малко! Нима Киношита Хидейоши е някой, когото искате да застреляте? Направете го след като съм разговарял с господаря Нагамаса.

Докато викаше побягна и накрая стигна почти непосредствено под крепостната порта.

— Е, значи това е онзи Киношита Хидейоши от рода Ода. Чудя се какво ли иска.

Военачалникът на Асаи, който погледна надолу към него, имаше подозрения относно причината на това идване, но се отказа от опитите да застрелят пратеника.

Хидейоши вдигна поглед към портата на крепостта.

— Бих искал да предадете нещо във вътрешното укрепление — извика той отново.

Какво става? Чуха се гласове, които изглежда шумно обсъждаха събитието. Скоро към тях се примеси подигравателен смях и един военачалник на Асаи подаде глава над бойниците.

— Остави това. Предполагам, че си някой нов красноречивец, пратен от господаря Нобунага да преговаря с нас. Просто още веднъж си пилеете времето. Върви си!

Хидейоши повиши глас.

— Тишина! Кое правило позволява на човек с ранга на служител да гони гост на своя господар, без дори да запита този за намеренията му? Тази крепост така или иначе вече е паднала и аз не съм толкова глупав, че да си давам труд и да си губя времето да идвам тук като пратеник, който да ускори нейното разрушаване.

Думите му не бяха точно смирени.

— Идвам тук като представител на господаря Нобунага да запаля тамян пред възпоменателната плочка на господаря Нагамаса. Ако правилно съм чул, той е решен да умре и докато е все още жив, устроил собственото си погребение. През време на този живот те бяха приятели — не трябва ли и на господаря Нобунага да бъде позволено да запали тамян? Няма ли тук вече достатъчна почит между хората, та да си разменят такова внимание и приятелство? Нима решението на господаря Нагамаса и служителите му не е нищо повече от знак на отчаяние? Това заблуда за врага ли е или лъжливата смелост на страхливци?

Лицето над крепостната порта се отдръпна, може би от чувство на неудобство. За кратко време не последва отговор, но накрая портата леко се отвори.

— Генерал Фуджикаге Микава се съгласи да разговаря за няколко минути с вас — каза човекът и направи знак на Хидейоши да влезе.

После обаче добави:

— Господарят Нагамаса отказа да ви види.

Хидейоши кимна.

— Съвсем естествено е. Смятам господаря Нагамаса все едно за вече починал и няма да настоявам повече.

Докато казваше това, той влезе вътре, без да се оглежда наляво или на дясно. Как можеше този човек да влиза така спокойно посред враговете си?

Докато се качваше по дългата наклонена пътека от предната до централната порта, Хидейоши не обърна съвършено никакво внимание на човека, който го води. Щом наближи входа на вътрешното укрепление, Микава излезе да го посрещне.

— Дълго време мина — каза Хидейоши, сякаш това не бе нищо повече от обикновен поздрав.

Бяха се срещали веднъж преди и Микава с усмивка отвърна на приветствието:

— Да, наистина дълго време мина. Доста е неочаквано да ви видя при тези обстоятелства, господарю Хидейоши.

Очите на всички мъже в крепостта бяха зачервени, но лицето на военачалника изобщо не изглеждаше изтормозено.

— Не съм ви виждал от деня на сватбата на Оичи, нали генерал Микава? Това е доста отдавна.

— Така е.

— Чудесен ден и за двата ни рода беше това.

— Трудно може да кажеш какво крие съдбата. Но като погледнем безредиците и сътресенията от миналото, дори и това положение не е толкова необикновено. Е, влезте. Не съм в състояние да ви окажа кой знае какъв прием, но мога ли поне да ви предложа купичка чай?

Микава го поведе към чаения павилион. От един поглед към гърба на стария и побелял военачалник ставаше ясно, че той е вече отвъд живота и смъртта.

Павилионът бе малък и уединен, надолу по една алея между дърветата. Хидейоши седна и се усети в изцяло различен свят. Сред спокойствието на постройката, и домакинът, и гостът за момент се очистиха от кървищата на външния свят.

Беше краят на есента. Навън пърхаха листата на дърветата, но по излъскания дървен под не падаше и прашинка.

— Чух, че служителите на господаря Нобунага напоследък са усвоили чайното изкуство.

Като разговаряше приятелски, Микава посегна с черпака към железния чайник.

Хидейоши забеляза изискаността на събеседника си и побърза да се извини:

— Господарят Нобунага и служителите му са добре обучени в чайната церемония, но аз по природа съм несхватлив и не познавам дори основите й. Просто ми харесва вкусът.

Микава остави купичката и разбърка чая с клонка. Изящните му движения бяха почти женствени. Калените от доспехите ръце и тяло не изглеждаха ни най-малко вдървени. В тази стая, обзаведена единствено с купичка за чай и прост чайник, ярките цветове на доспехите на стария военачалник изглеждаха не на място.

„Достоен човек срещнах“, помисли си Хидейоши и повече, отколкото в чая, се потопи в нрава на мъжа до себе си. Как обаче да изведе Оичи вън от крепостта? Тъй като досега прилагаха неговия план, той се чувстваше отговорен за решаването и на тази задача.

Крепостта навярно ще падне който ден пожелаят, но нямаше да е от полза сега да прибързат и после да търсят скъпоценността между въглените. Освен това Нагамаса бе дал и на двете страни да разберат, че е решен да загине и че жена му е единодушна с него.

Невъзможната надежда на Нобунага беше в едно и също време да спечели битката и да си запази невредима Оичи.

— Моля, не се тревожете за официалностите — каза Микава и от мястото, където бе коленичил пред огнището, му предложи купичка чай.

Седнал по войнишки с кръстосани крака, Хидейоши неловко пое течността и я изпи на три големи глътки.

— А, хубав беше. Не съм мислел, че чаят може да има такъв добър вкус. Не се опитвам да ви полаская.

— Искате ли още една купичка?

— Не, утолих си жаждата. Или поне тази в устата. Не зная обаче как да уталожа жаждата в сърцето си. Вие имате вид на някой, с когото мога да говоря, генерал Микава. Бихте ли ме изслушали?

— Аз съм служител на рода Асаи, вие сте пратеник на Ода. От такова положение ще ви изслушам.

— Бих искал да ми посредничите да се срещна с господаря Нагамаса.

— Това ви беше отказано, докато стояхте пред крепостната порта. Пуснаха ви, тъй като казахте, че не идвате да се срещнете с господаря. Да дойдете дотук и после да се отмятате от думата си е нечестно и недостойно. Не мога да се поставя в такова положение и да ви позволя да се срещнете с него.

— Не, не. Не говоря за това да се срещна с живия господар Нагамаса. Като представител на Нобунага бих искал да окажа почит на неговата душа.

— Престанете да си играете с думите. Дори и да предадях намеренията ви на господаря, няма причина той да се съгласи да се срещне с вас. Надявах се да взема участие в най-високия воински обред, като пия с вас чай. Ако имате някакво чувство за приличие, то тръгнете си сега, преди да сте се посрамили.

„Не се помръдвай. Откажи да си ходиш.“ Хидейоши бе решен да не отстъпи и на педя, докато не постигне целта си. Седеше там и мълчеше. Простите думи явно няма да му помогнат нищо срещу този кален в битките стар пълководец.

— Е, ще ви изпратя обратно — предложи Микава.

Хидейоши мрачно погледна на другата страна и не каза нищо. Между това домакинът му си бе приготвил купичка чай. След като я изпи с достолепна сдържаност, той остави чаените принадлежности настрана.

— Знам, че е нелюбезно, но моля, позволете ми да остана тук още малко — каза Хидейоши и не се помръдна.

Изражението му подсказваше, че навярно не биха могли да го преместят дори с лост.

— Може да останете тук колкото поискате, но това няма да ви помогне с нищо.

— Не непременно.

— Няма две мнения по това, което казах точно преди малко. Какво ще правите тук?

— Сега слушам шума на водата, която ври в чайника.

— Чайника ли? — засмя се той. — И казахте, че не знаете нищо за Пътя на чая.

— Не, не знам и основните неща за чая, но този шум е някак приятен. Може би понеже през сегашния дълъг поход не съм слушал друго, освен бойни викове и цвилене на коне, но е извънредно приятен. Нека за миг остана тук сам и да премисля нещата за себе си.

— Това, върху какво ще размишлявате, няма да промени нищо. Със сигурност няма да ви оставя да се срещнете с господаря Нагамаса и дори да приближите на още една крачка до кулата — каза Микава, като ставаше да си ходи.

Хидейоши не отговори друго, освен че каза:

— Наистина хубав звук издава този чайник.

Премести се малко по-близо до огнището и потънал във възхищение, се загледа съсредоточено в железния чайник. Това, което изведнъж привлече вниманието му, беше изпъкналата украса по потъмнялата от времето повърхност на съда. Трудно можеше да се каже дали изобразява човек или маймуна, но дребното създание, с хванати за клона на едно дърво крака и ръце, невъзмутимо висеше помежду небето и земята.

„Прилича на мен!“, помисли си Хидейоши и не успя да прикрие неволната си усмивка. Изведнъж си спомни за времето, когато напускаше дома на Мацушита Кахей и скиташе из планината и горите без нищо за храна и за подслон.

Хидейоши не знаеше дали Микава е навън и надзърта какво прави или си е тръгнал раздразнен, но във всеки случай военачалникът вече не беше в павилиона.

„А, това е любопитно. Това наистина е любопитно“, помисли си. Имаше вид, сякаш разговаря с чайника. Останал сам, той поклати глава. И при това си припомни своето решение, каквото и да стане, да не се помръдва.

Чу някъде в градината веселите гласове на две малки деца, които усилено се мъчеха да не избухнат в смях. Гледаха го през процепите на оградата около павилиона.

— Виж колко прилича на маймунка.

— Да! Досущ такъв е.

— Чудя се откъде ли е дошъл.

— Трябва да е пратеник на маймунски бог.

Обърна се и зърна скритите зад оградата деца.

Докато бе погълнат от украсата на чайника, двете тайно го бяха наблюдавали.

Тържествуване изпълни Хидейоши. Сигурен бе, че това са две от четирите деца на Нагамаса — момчето — Манджу, а момичето — по-голямата му сестра Чача. Изпрати им една усмивка.

— Хей! Той се засмя!

— Господин Маймунчо се усмихна.

Двете деца незабавно си зашепнаха нещо. Хидейоши престорено им се смръщи. Това оказа даже по-голямо действие от усмивката. Като видяха, че приличният на маймунка непознат толкова бързо се включва в играта им, Манджу и Чача почнаха да му се плезят и да правят разкривени физиономии.

Хидейоши втренчи поглед в тях и те му отвърнаха със същото, като се опитваха да видят кой ще издържи повече.

Той избухна в смях и призна поражението си.

Манджу и Чача весело се засмяха. Хидейоши се почеса по главата и им направи знак да дойдат при него и да си поиграят на нещо друго.

Подмамени от предложението му, децата крадешком побутнаха направената от тънки дръвца врата.

— Откъде идвате, господине?

Хидейоши слезе от терасата и се зае да връзва връзките на сламените си сандали. Полунашега Манджу го загъделичка по врата със снопче тревички. Хидейоши изтърпя закачката и свърши с връзването на връзките.

Щом обаче се изправи в пълен ръст и видяха израза на лицето му, децата изгубиха смелост и се опитаха да избягат.

Хидейоши от своя страна също беше изненадан. Веднага щом момчето се затича, той го хвана за яката, като в същото време се опита да сграбчи Чача с другата. Тя обаче изпищя с пълен глас и побягна разплакана. Манджу бе толкова стреснат от това, че са го хванали, че не издаде дори хленч. Когато обаче падна на земята, погледна нагоре изпод Хидейоши и видя лицето му и цялото небе обърнати наопаки, най-сетне запищя.

Фуджикаге Микава бе оставил Хидейоши сам в павилиона за чай и сега вървеше по градинската пътека. Той пръв чу плача на бягащата Чача и писъците на Манджу. Стреснат се втурна назад, за да види какво става.

— Какво?! Нещастник!

Нададе ужасен вик и ръката му несъзнателно стисна дръжката на меча.

Застанал разкрачен над Манджу, Хидейоши със заповеден глас извика на стареца да спре. Моментът бе труден. Микава се готвеше да удари Хидейоши със сабята си, но се отдръпна от уплаха, като видя какво бе решен да стори този. Погледът на Хидейоши и сабята, която държеше в ръка, сочеха, че е готов без най-малкото колебание да пререже гърлото на Манджу.

Кожата на твърдия стар военачалник настръхна и побелелите му коси се изправиха.

— Н… негодник! Какво се каниш да направиш на момчето?

Гласът на Микава бе почти умолителен. Премести се по-наблизо, като цялото му тяло трепереше от съжаление и страх. Щом придружавалите допреди малко пълководеца служители разбраха какво става, те завикаха с всичка сила, замахаха с ръце и незабавно цялото укрепление узна за положението.

Стражите от централната порта и от кулата също бяха чули виковете на Чача и сега бързешком дойдоха на мястото.

Самураите образуваха железен обръч от доспехи около необикновения противник, който ги гледаше враждебно и притискаше сабята си към гърлото на Манджу. Останаха на разстояние, уплашени навярно от това, което се четеше в погледа на Хидейоши. Нямаха представа какво друго да правят, освен да викат останалите.

— Генерал Микава! — извика Хидейоши към едно от лицата помежду им. — Какъв е отговорът ви? Средството ми е доста жестоко, но ако не бях направил това, не виждам друг начин да не поставя господаря си в неудобство. Ако не ми дадете отговор, ще убия господаря Манджу!

Огледа се наоколо с големи пламнали очи и продължи:

— Наредете на тези войници да се отдръпнат, генерале! После ще говорим. Толкова ли е трудно да разберете какво да направите? Бавно се досещате наистина. В крайна сметка няма да е лесно да ме убиете и да спасите живота на момчето, като го запазите невредимо. Точно същото е като при господаря Нобунага, който иска да завземе крепостта и да спаси Оичи. Как бихте могли да запазите живота на господаря Манджу? Дори и да ме прострелят с мускет, това острие най-вероятно в същия миг ще промуши гърлото му.

Отначало езикът на Хидейоши бе единственото, което помръдваше. Думите приличаха на буен поток. Сега обаче очите му се движеха заедно с говора и всички окончания на неговото тяло постоянно ловяха движенията на враговете наоколо.

Никой не бе в състояние да стори каквото и да било. Микава усети размера на грешката си и сега изглежда внимателно слушаше какво казва Хидейоши. Беше се освободил от временното вцепенение и си върна спокойствието, което показваше в павилиона за чай. Най-сетне той дойде в състояние да се движи и махна с ръка на обиколилите Хидейоши мъже.

— Дръпнете се от него. Оставете това на мен. Дори да трябва да го заменя аз, на младия господар не трябва да се случи нищо. Върнете се до един по местата си.

После се обърна към Хидейоши и каза:

— Множеството се разпръсна, както пожелахте. Сега ще ми предадете ли, моля, младия Манджу?

— В никакъв случай!

Хидейоши енергично заклати глава, но после промени дори тона на гласа си:

— Ще върна младия господар, но искам да го предам лично на господаря Нагамаса. Ще се погрижите ли, моля, да ми уредите да бъде приет от господаря и от господарката Оичи?

Нагамаса стоеше в тълпата, която преди минута изчезна. Щом чу Хидейоши, загуби самообладание. Обичта към сина му надделя и той се втурна напред, като крещеше от негодувание срещу похитителя.

— Що за подлост е това да държите в ръцете си съдбата на невинно дете, та да можете просто да говорите?! Ако наистина сте Киношита Хидейоши, пълководецът на Ода, трябва да се срамувате от такъв злостен кроеж. Добре! Ако ми предадете Манджу, ще разговаряме.

— О! Тук ли сте бил, господарю Нагамаса? — каза Хидейоши и при все изражението на мъжа, учтиво се поклони на Нагамаса.

Още обаче стоеше разкрачен над Манджу и държеше върха на късата си сабя до гърлото на момчето.

Фуджикаге Микава се обади отстрани с треперещ глас:

— Господарю Хидейоши! Моля ви, пуснете го! Не ви ли стига думата на Негово Височество? Предайте господаря Манджу в моите ръце.

Хидейоши не обърна внимание на това, което му говореха и погледна към Асаи Нагамаса. Впери поглед право в неговото бледо лице и отчаяни очи и накрая изпусна дълбока въздишка.

— Ах. Значи знаете какво е да обичаш някой, който е от твоята кръв? И наистина разбирате състраданието към някого, когото обичаме? Мислех, че изобщо нямате представа от тези неща.

— Няма ли да ми го предадеш, негоднико? Нима ще убиеш това малко дете?

— Нямам и най-малко намерение да правя това. Но вие, който сте баща, ни най-малко не уважавате семейната привързаност.

— Не говори глупости! Нима всеки родител не обича детето си?

— Така е. Дори птиците и зверовете — съгласи се Хидейоши. — А щом нещата стоят тъй, предполагам няма да се присмивате като на глупост на това, че заради желанието си да спаси Оичи, господарят Нобунага не може да разруши тази крепост. А какво правите вие? В крайна сметка сте съпруг на Оичи. Нима не използвате слабостта на господаря Нобунага, като обвързвате живота на една майка и нейните деца със съдбата на своята крепост? Това е точно същото, както аз сега съм хванал господаря Манджу и притискам тази сабя към гърлото му, за да мога да разговарям с вас. Преди да обявите, че се държа като страхливец, помислете, моля, дали собствените ви действия не са също толкова страхливи и жестоки.

Докато говореше, Хидейоши вдигна Манджу и го взе в ръцете си. Като видя облекчението, което се разля по лицето на Нагамаса, той рязко пристъпи към него, сложи в неговите ръце детето и се просна по очи в нозете му.

— Горещо моля за прошка заради тази жестока и груба постъпка — от самото начало сърцето ми не участваше в нея. Прибягнах до такова средство най-вече за да се опитам да облекча положението на господаря Нобунага. Но също смятах достойно за съжаление и това, че един самурай, който докрай показа такава възхитителна решимост, може отсега нататък да си спечели името на някой, който в своите последни мигове е загубил власт над себе си. Не грешете, господарю — това бе отчасти и заради вас самия. Моля, благоволете да освободите оттук Оичи и децата й.

Не се чувстваше в действителност тъй, сякаш се обръща с молба към вражески предводител. Виждаше сърцето на този човек и изцяло му разкриваше своите истински чувства. Бе коленичил почтително пред Нагамаса с кръстосани върху гърдите ръце и беше очевидно, че този жест изразява пълна искреност.

Господарят затвори очи и мълчаливо го изслуша. Скръсти ръце и заби пети в земята. Приличаше досущ на статуя в пълно бойно снаряжение. Хидейоши като че изричаше молитва към душата на Нагамаса, който сякаш се бе превърнал, както самият Хидейоши каза на влизане в крепостта, в жив труп.

Сърцата на тези двама мъже, единият погълнат от молитвата, а другият — от смъртта, за един миг се докоснаха. Преградата между враговете се вдигна и обърканите чувства, които Нагамаса изпитваше към Нобунага, изведнъж паднаха от тялото му като стара мазилка.

— Микава, отведи някъде господаря Хидейоши и остани за малко с него. Бих искал да имам време да се сбогувам.

— Да се сбогувате ли?

— Отивам си от този свят и искам да кажа сбогом на съпругата и децата си. Вече очаквам смъртта и дори устроих за себе си погребална служба, но… нима раздялата приживе може да е по-лека от раздялата в мига на смъртта? Вярвам, пратеникът на господаря Нобунага ще се съгласи, че това е по-лошо.

Хидейоши изумен вдигна поглед и се взря в мъжа пред себе си.

— Нима казвате, че Оичи и децата й могат да си тръгнат оттук?

— Да хвърлям съпругата и децата си в прегръдките на смъртта и да ги оставям да загинат заедно с тази крепост бе недостойно. Смятах, че моето тяло е вече мъртво, а все пак плоските предразсъдъци и злите страсти не са ме били оставили. Това, което казахте, ме накара да изпитам срам. Горещо ви моля да се грижите за Оичи, която е все още млада, и за децата ми.

— Залагам за това живота си, господарю.

Хидейоши се поклони доземи. В този миг можеше вече да зърне радостното лице на Нобунага.

— Е, тогава ще се срещнем по-късно — каза Нагамаса и се обърна да си върви.

С широки крачки той се отдалечи към кулата.

Микава отведе Хидейоши, този път като официален пратеник на Нобунага, в една стая за гости.

В погледа на Хидейоши се прочете облекчение. После се обърна и рече на Микава:

— Простете, но бихте ли почакали за миг, докато дам знак на хората вън от крепостта?

— Знак ли?

Микава имаше подозрения, и то не без основание.

Хидейоши обаче продължи, сякаш молбата му е съвсем естествена.

— Точно така. Обещах им това, когато идвах за насам по заповед на господаря Нобунага. Ако нещата не тръгнеха на добре, трябваше, дори с цената на живота си, да запаля огън в знак за отказа на господаря Нагамаса. Тогава господарят Нобунага щеше начаса да нападне крепостта. Ако от друга страна всичко мине благополучно и успея да се срещна с господаря Нагамаса, трябваше да вдигна знаме. При всички случаи се договорихме отрядите просто да чакат, докато не им се даде знак.

Микава изглежда се изненада от всички тези приготовления. Това, което обаче най-много го озадачи, бе сигналната ракета, която Хидейоши беше скрил до огнището в чаения павилион.

След като вдигна знамето и се върна в стаята за гости, Хидейоши се засмя и каза:

— Ако видех, че положението не е на добро, бях намислил да се затичам с всичка сила към павилиона и да ритна ракетата в огъня. И това щеше да е една чайна церемония!

Хидейоши остана сам. Повече от три часа минаха, откак Микава го доведе в стаята за гости и го помоли само за малко да почака.

„Той със сигурност не бърза много“, помисли си отегчен Хидейоши. В изрязания таван на празната стая вече се сгъстяваха вечерни сенки. Вътре бе достатъчно тъмно, за да запалят лампи и погледнеше ли навън, той можеше да види как залязващото късноесенно слънце обагря в наситено алено планините около крепостта.

Чинията пред него бе празна. Най-сетне чу шум от стъпки. В стаята влезе един учител по чайна церемония.

— Крепостта е обсадена и няма какво много да ви предложа, но Негово Височество ме помоли да приготвя вечеря за вас.

Учителят запали две лампи и разведри госта си.

— Е, сега при тези обстоятелства няма нужда да се тревожите заради моята вечеря. Вместо това бих искал да поговоря с генерал Микава. Съжалявам, че ви безпокоя, но бихте ли могли да го повикате?

Скоро след това Микава се появи. За малко под четири часа той бе остарял с десетина години — изглеждаше изгубил всякакво желание за живот и по клепачите му личаха следи от сълзи.

— Простете — каза той. — Бях ужасно неучтив.

— Сега наистина не е време да мислим за обичайните любезности — отвърна Хидейоши, — но се чудех какво прави господарят Нагамаса. Каза ли вече сбогом на Оичи и децата? Става късно.

— Съвършено сте прав. Но това, което заяви така храбро в началото господарят Нагамаса… сега, когато казва на жена си и децата, че трябва да го напуснат завинаги… мисля, можете да си представите…

Старият военачалник сведе поглед и избърса с пръст очите си.

— Господарката Оичи казва, че не иска да изостави своя съпруг, за да се върне при брата си. Постоянно спори с него и е трудно да се каже кога ще свърши всичко.

— Да, тогава…

— Спори дори с мен. Каза, че когато се омъжила, вече била решена тази крепост да бъде и неин гроб. Дори малката Чача сякаш разбира какво става с родителите й, плаче сърцераздирателно и пита защо трябва да се разделя с баща си и защо трябва да умира. Простете, генерал Хидейоши… неучтив съм с вас.

Той отново избърса очи, прокашля се и избухна в сълзи.

Хидейоши съчувстваше на това, което преживява Микава и повече от добре можеше да разбере скръбта на Нагамаса и Оичи. Той по-лесно от останалите хора се трогваше до сълзи и сега те бързо се застичаха по лицето му. Постоянно подсмърчаше и вдигаше очи към тавана. Не забрави обаче задачата си и се смъмри сам — не трябва да се оставя чувствата да го отклонят. Избърса сълзите си и продължи по-нататък.

— Обещах да почакам, но не можем да чакаме вечно. Бих искал да помоля сбогуването им да бъде ограничено по време. Би трябвало да кажете например до кой час.

— Естествено. Е… сам ще поема отговорност за това, но бих искал да ви помоля да почакате до Часа на глигана. Мога да заявя, че дотогава майката и децата ще са излезли от крепостта.

Хидейоши не отказа. И все пак нямаше време за толкова бавене — Нобунага бе решил преди залез-слънце да превземе Одани. Цялата войска стоеше в очакване. Макар Хидейоши да бе развял знамето, което даваше знак, че опитът за спасяване е бил успешен, вече мина твърде много време. Нямаше начин Нобунага или кой да е от военачалниците му да узнае какво става вътре в крепостта. Хидейоши можеше да си представи тяхната озадаченост през това време, различните мнения, които се носят из стана, нерешителността и объркването по лицето на Нобунага, който се вслушва в гласа на съмнението.

— Да, това е съвсем разумно — съгласи се Хидейоши. — Така да бъде. Нека се сбогуват, без да бързат, до Часа на глигана.

Ободрен от съгласието на Хидейоши, Микава се върна в кулата. По това време вечерният мрак вече се сгъстяваше. Прислужници и учителят по чайна церемония поднесоха на Хидейоши вкусни неща и саке, каквито обикновено не биха се намерили в обсадена крепост.

Щом слугите се оттеглиха, Хидейоши остана да пие сам. Сякаш цялото негово тяло попиваше есента от тънката лакирана чашка. Сакето бе такова, от което не можеш да се опиеш — студено и леко горчиво. Е, всеки би изпил това с наслада. Колко ли голяма е разликата между онези, които отиват на смърт и другите, които остават? Допускам, ако погледнем философски и се замислим за потока на хилядолетията, може да се каже, че е само един миг. С всички сили се опита да се засмее на глас. Но всеки път, щом отпиеше, сакето охлаждаше сърцето му. Чувстваше се, някак си, сякаш сред потискащата тишина го притискат ридания.

Риданията и скръбта на Оичи, Нагамаса, невинните личица на децата — можеше да си представи какво се разиграва в кулата. „Какво щеше да е, ако аз бях Асаи Нагамаса?“, запита се той сам. И след като си помисли така, чувствата му изведнъж свърнаха нанякъде и той си спомни своите последни думи към Нене:

— Аз съм самурай. Този път може да загина в някоя битка. Ако ме убият, трябва да се омъжиш отново, преди да си станала на трийсет. След като минеш трийсетте, красотата ти ще повехне и възможността за щастлива женитба ще е много малка. Способна си да разсъждаваш, а за един човек е по-добре да може да отличава доброто от лошото в този живот. Ако минеш значи тридесетте, избери си добър път с твоето собствено чувство и разсъдък. Няма да ти нареждам да се омъжиш повторно. И още, ако имаме дете, подготви на това дете такова бъдеще, че млада ли си или напреднала в годините, да бъде твоя опора. Не се отдавай на женски оплаквания. Мисли като майка и във всичко, което правиш, използвай своя майчин разсъдък.

В един момент Хидейоши бе заспал. Което не ще рече, че бе легнал на пода — просто седеше там с вид, че се е отдал на съзерцание. От време на време кимваше с глава. Умееше да спи. Бе развил тази способност в тежките условия на своята младост и така добре се владееше, че можеше да задреме, когато пожелае, независимо от времето и мястото.

Събуди се от звук на барабан. Някой беше отнесъл подносите с храната и сакето. Само лампите блещукаха още с бяла светлина. Лекото замайване бе изчезнало и умората беше напуснала тялото му. В същото време изпитваше някакво чувство на бодрост, което обгръщаше цялото му същество. Преди да заспи, в крепостта витаеха тъга и потиснатост; сега обаче, с шума на тъпан и на смеещи се гласове, всичко се бе променило и странно, но отнякъде сякаш се носеше мека топлина.

Не можеше да не се чувства като омагьосан. Но бе напълно буден и всичко наоколо беше действителност. Можеше да чуе звука на барабан и нечия песен. Идваха от кулата, бяха далечни и неясни, но бе сигурен, че някой преди малко избухна в смях.

Хидейоши внезапно усети нужда от чуждо присъствие и излезе на терасата. В господарското жилище от другата страна на широката централна градина се виждаха голям брой лампи и хора. Лек ветрец донасяше мириса на саке и когато духна в неговата посока, той долови как някакъв самурай бие барабана и припява:

Цветята аленеят,

сливите ухаят,

върбите зеленеят,

а в сърцето е цената на човека.

Мъже сред мъже,

самураи сме ние;

цветя сред цветя,

самураи сме ние.

Така отминава човешкият живот.

Какво е той без малко радост?

Дори никога да не видиш утрото.

Да, особено ако няма да видиш утрото. Това беше съкровената мъдрост на Хидейоши. Той, който мразеше тъмнината и обичаше всичко светло, бе открил нещо благословено на този свят. Почти несъзнателно закрачи в посока на веселието, привлечен от пеещите гласове. Покрай него бързешком претичваха слуги. Носеха едно буре саке и големи подноси, отрупани с храна.

Бързаха със същото въодушевление, което навярно биха показали в една битка за крепостта. Празненството с положителност беше весело и по всяко лице се четеше радостта от живота. Това бе достатъчно да накара Хидейоши малко да се усъмни.

— Хей! Това не е ли господарят Хидейоши?

— О, генерал Микава.

— Не успях да ви намеря в стаята за гости и ви търсих навсякъде.

Страните на Микава също бяха поруменели от сакето и той вече не изглеждаше така изпит.

— Какво е цялото това веселие в кулата? — попита Хидейоши.

— Не се тревожете. Както ви обещах, всичко ще приключи до Часа на глигана. Казват, че тъй като до един трябва да умрем, то най-добре е това да стане по достоен начин. Господарят Нагамаса и всичките му хора са в добро настроение, затова той отвори бъчвите със саке в крепостта и нареди да разгласят, че ще има самурайско събиране. Така ще пият за сбогуване, преди да напуснат този свят.

— А неговото сбогуване с жената и децата му?

— За това вече се погрижи.

През опиянението, в очите на Микава отново избликнаха сълзи. Самурайско събиране — това бе нещо обичайно във всеки род, събитие при което железните прегради между съсловията и между господари и служители се вдигаха и всички се веселяха с пиене и песни.

Събирането имаше двоен смисъл — на сбогуване на Нагамаса с неговите служители, които щяха да срещнат смъртта си и с жената и децата му, които щяха да живеят.

— Но за мен ще е скучно просто да се скрия някъде до Часа на глигана — каза Хидейоши. — С ваше позволение бих искал да участвам в празненството.

— Тъкмо затова обикалях да ви търся. Това желае и Негово Височество.

— Какво?! Господарят Нагамаса иска аз да дойда ли?

— Казва, че след като поверява съпругата и децата си на рода Ода, от сега нататък вие трябва да се грижите за тях. Особено за малките му деца.

— Не трябва да се тревожи! И бих искал да му кажа това лично. Бихте ли ме завел при него?

Хидейоши последва Микава в една голяма зала за угощения. Всички погледи в стаята се обърнаха към него. Мирис на саке изпълваше въздуха. Естествено, всички седяха в пълно въоръжение и мъжете до един бяха решени да умрат. Щяха да загинат заедно — като брулени от вятъра цветове, готови да се откъснат всички наведнъж. Сега обаче, докато се веселяха така, както никога, изведнъж пред тях се явяваше врагът! Мнозинството гледаха яростно Хидейоши с кръвясали очи — очи, пред които повечето хора биха се свили от страх.

— Извинете — рече Хидейоши, без да се обръща към никого в частност.

Влезе и като вървеше със ситни крачки, пристъпи право към Нагамаса, пред когото се просна по очи.

— Дойдох с благодарност, че сте разпоредили дори и на мен да бъде предложена чаша тук. Относно бъдещето на вашия син и три дъщери, то аз ще ги защитавам дори с цената на собствения си живот — каза Хидейоши на един дъх.

Ако бе спрял или би изглеждал дори най-малко уплашен, опиянението и омразата можеха да подтикнат самураите наоколо му към някаква злощастна постъпка.

— Такава е и моята молба, генерал Хидейоши.

Нагамаса пое една чаша и му я подаде направо.

Хидейоши взе чашата и отпи.

Нагамаса изглеждаше доволен. Хидейоши не бе посмял да спомене имената на Оичи или Нобунага. Красивата млада невеста на Нагамаса седеше отделена заедно с децата си встрани, скрита зад сребърен сгъваем параван. Бяха се сгушили заедно, като разцъфнали на ръба на малко езеро ириси. Хидейоши погледна с крайчеца на окото си трепкащата светлина на сребърния фенер, но не се обърна право към тях. Върна почтително чашата на Нагамаса.

— Засега трябва да забравим, че сме врагове — каза Хидейоши. — След като приех саке на събранието ви, с ваше позволение бих искал да изпълня кратък танц.

— Искате да танцувате ли? — попита Нагамаса и с това изрази изненадата на всички присъстващи.

Бяха донякъде поразени от този дребен мъж. Оичи придърпа децата към коляното си, досущ както квачката би защитила своите пиленца.

— Не се плашете. Мама е тук — прошепна им тя.

Като получи разрешение от Нагамаса да танцува, Хидейоши стана и излезе в средата на стаята. Тъкмо се канеше да започва, когато Манджу извика:

— Това е той!

Манджу и Чача здраво се хванаха за скута на майка си. Виждаха човека, който по-рано така ги бе уплашил. Хидейоши почна да отмерва такта с крак. В същото време с припляскване разтвори едно ветрило, украсено с червен кръг на златно поле.

Какъвто съм свободен,

се взирам в кратунката до вратата.

Сегиз-тогиз лек ветрец

ту оттук, ту оттам подухва;

неочаквано, оттук-оттам,

а как забавна е тази кратунка.

Пееше със силен глас и танцуваше, сякаш в ума му няма съвършено нищо друго. Преди обаче неговият танц да е свършил, от едно място на крепостната стена отекнаха пушечни изстрели. После някъде по-отблизо дойде шум от ответен огън. Изглежда, в един и същи миг отрядите вътре и извън крепостта бяха започнали стрелба помежду си.

— По дяволите! — изруга Хидейоши и хвърли ветрилото си на земята. Още не е Часът на глигана. Мъжете вън от крепостта обаче не знаеха за това нищо. Той не даде повторен знак. Като си мислеше, че няма да нападнат, се бе чувствал повече или по-малко сигурен. Сега обаче, изглежда военачалниците в щаба са загубили търпение и решили да принудят Нобунага да предприеме незабавни действия.

„По дяволите!“ Ветрилото на Хидейоши падна в нозете на главните пълководци на крепостта, които всички заедно се бяха изправили на крака. Станалото съвсем определено привлече тяхното внимание върху Хидейоши, за когото досега не бяха мислили като за враг.

— Нападение! — извика един от хората.

— Страхливец! Излъгал ни е!

Тълпата самураи се разцепи на две. Повечето се спуснаха навън, докато останалите от мъжете наобиколиха Хидейоши, готови да го насекат на късчета със сабите си.

— Кой нареди това? Не го удряйте! Този човек не трябва да бъде убиван! — извика изведнъж Нагамаса с пълен глас.

В отговор неговите хора креснаха, сякаш не зачитаха началството му:

— Но врагът започна общо нападение!

Нагамаса пренебрегна недоволството им и извика:

— Огава Денширо, Накаджима Сакон!

Двамата мъже бяха възпитатели на децата му. Щом излязоха напред и се проснаха по очи на земята, Нагамаса повика и Фуджикаге Микава.

— Тримата трябва да защитавате съпругата и децата ми и да изведете Хидейоши от крепостта. Вървете! — нареди той.

После погледна твърдо към Хидейоши и като се успокои, доколкото му бе възможно, каза:

— Е, поверявам ги на вас.

Жената и децата се хвърлиха в нозете му, но той ги отблъсна и извика:

— Сбогом.

С тази единствена дума Нагамаса стисна една алебарда и се спусна в бушуващия мрак.

Едната страна на крепостта бе обгърната във високи стълбове пламък. Докато бягаше, Нагамаса инстинктивно закри с една ръка лицето си. Подобни на огнени крила, трески горящо дърво драскаха лицето му. Гъст черен пушек се извиваше нагоре над земята. Първият и вторият от самураите на Ода, проникнали през стените на крепостта, вече бяха обявили на глас имената си. Пламъците достигаха до жилищата в кулата и сега се стичаха по улуците по-бързо, отколкото всеки дъжд преди тях. Нагамаса зърна дружина мъже в железни шлемове, която се криеше в тази околност и изведнъж се дръпна рязко настрана.

— Врагът!

Приближените му служители и членовете на неговото семейство застанаха наоколо и почнаха да сипят удари срещу нахлуващите отряди. Над тях горяха пламъци, отвсякъде ги обгръщаше черен дим. Проехтя звънът на оръжието — сабя срещу сабя, копие срещу копие. Скоро земята се покри с телата на убитите и ранените. По-голямата част от войниците в крепостта последваха Нагамаса и се биха, докато можеха. Всеки един се сдоби със славна смърт. Малцина бяха пленени или се предадоха. Падането на крепостта Одани по нищо не приличаше на поражението на Асакура в Ечидзен или на шогуна в Киото. И така, можеше да се каже, че Нобунага не е сбъркал в преценката си, като избра за свой зет Нагамаса.

Грижите на Хидейоши, който спаси Оичи и децата й от пламъците, и на Фуджикаге Микава не бяха свързани с битката. Ако нападателите бяха почакали само още три часа, Хидейоши и поверените му лесно биха могли да бъдат изведени вън от крепостта. Само минути, след като напуснаха кулата обаче, вътрешността на крепостта бе залята от пламъци и сражаващи се войници, тъй че за Хидейоши изведнъж се оказа много трудно да опази четирите деца и да ги изкара навън.

Фуджикаге Микава носеше на рамене най-малкото от момичетата, по-голямата й сестра Хацу седеше на гърба на Накаджима Сакон, а Манджу бе привързан с ремък към гърба на своя възпитател, Огава Денширо.

— Скачай на раменете ми — каза Хидейоши на Чача, но момиченцето отказа да се отдели от майка си.

Оичи я притискаше към себе си, сякаш не искаше да я пусне. Хидейоши ги откъсна насила и им се скара:

— Няма да има полза, ако ви ранят. Умолявам ви, така ми заръча да сторя господарят Нагамаса.

Не беше време да се отнася към тях със съчувствие и при все че думите му бяха учтиви, неговият тон плашеше. Оичи сложи Чача върху гърба му.

— Всички ли са готови? Стойте до мен. Моля, подайте ми ръка, господарке.

Нарамил Чача, Хидейоши затегли Оичи за ръката и се упъти право напред. Оичи се препъваше по пътя, като едва се удържаше да не падне. Скоро, без да каже дума, тя дръпна ръката си от тази на Хидейоши. Следваше го, както следва майката, полуобезумяла от грижа за децата, които вървяха преди и след нея посред целия безпорядък.

Сега Нобунага гледаше пламъците на крепостта Одани, които бяха почти достатъчно близо да обгорят лицето му. Планините и долините и от трите страни бяха почервенели и от горящата крепост се разнасяше рев като от огромна желязна пещ.

Когато всички храмове и манастири на връх Хиеи станаха жертва на пламъците, заедно с живота на всеки тамошен монах или мирянин, Нобунага гледаше това безчувствено. Сега същите тези очи бяха пълни със сълзи. Клането на връх Хиеи не можеше да са сравнява със смъртта на сестра му.

Човешкото същество е дарено както с разум, така и с инстинкт и двете често влизат в противоречие. Нобунага обаче имаше голяма вяра в това, което направи с връх Хиеи — разрушението на една-единствена планина обещаваше на безброй живота щастие и благоденствие. Смъртта на Нагамаса нямаше такива големи последствия. Той се бе сражавал с тесногръдо разбиране за чест и така Нобунага се оказа принуден и тук да стори същото. Бе молил Нагамаса да се откаже от своето назадничаво чувство за дълг и да сподели неговото по-широко виждане за света. Със сигурност до самия край се бе отнасял към него с голяма степен внимание и великодушие. Но и това великодушие трябваше да има граници. Би бил снизходителен към шурея си дори и до тази вечер, но неговите собствени пълководци нямаше да позволят това.

Макар и Такеда Шинген от Кай да е вече мъртъв, военачалниците и хората му още са в много добро здраве и за способностите на сина му се предполага, че надминават тези на бащата. Враговете на Нобунага само дебнеха той да се препъне. Би било глупост бездейно да чака дълго време на север в Оми, след като с един удар е разбил Ечидзен. Като слушаше такъв род разсъждения и доводи от военачалниците си, дори и господарят на Овари не бе в състояние да се застъпи след това за сестра си. А после Хидейоши помоли за позволение само за един ден да стане пратеник на Нобунага. И макар и още по светло да даде знак за добра вест, дойде вечерта, а после и нощта, а той не прати каквото и да било друго послание.

Пълководците на Нобунага негодуваха.

— Мислите ли, че е бил подведен от врага?

— Навярно е убит.

— Враговете замислят нещо, докато сме неподготвени.

Нобунага се примири и накрая даде нареждане за общо нападение. След като взе решението си обаче, той почна да се пита дали не е пожертвал живота на Хидейоши. Угризението му бе почти непоносимо.

Внезапно един млад самурай, облечен в извезани с черен ширит доспехи, се спусна с такава бързина напред, че почти удари Нобунага с копието си.

— Господарю! — рече той задъхано.

— Коленичи! — заповяда му един от военачалниците. — Остави копието зад себе си!

Младежът падна тежко на колене под погледите на заобиколилите Нобунага служители.

— Господарят Хидейоши се върна току-що. Успял е без произшествие да се измъкне от крепостта.

— Какво?! Хидейоши се е върнал ли? — възкликна Нобунага. — Сам ли е? — продължи той бързо.

— Дойде с трима мъже от рода Асаи — допълни младият вестоносец, — а също и с господарката Оичи и децата й.

Нобунага трепереше.

— Сигурен ли си в това? Видя ли ги наистина?

— Неколцина от нас ги пазехме на връщане, веднага след като излязоха от крепостта, която се срутваше в пламъци. Бяха изтощени и затова ги отведохме на сигурно място и им дадохме малко вода. Господарят Хидейоши ми нареди да изтичам напред и да ви доложа всичко това.

— Ти си служител на Хидейоши — как ти е името? — попита Нобунага.

— Главен оръженосец съм — Хорио Мосуке.

— Благодаря, че ми носиш такава добра вест. Сега иди си почини.

— Благодаря ви, господарю, но битката още е в разгара си.

След тези думи Мосуке бързо се сбогува и се спусна към далечната шумотевица на сражаващите се.

— Помощ свише… — промълви някой встрани и въздъхна.

Беше Кацуие. Останалите военачалници също поздравиха Нобунага.

— Това е неочаквана милост на боговете. Трябва да сте много радостен.

Помежду им без думи се прокрадна нишката на едно чувство. Тези мъже завиждаха на постигнатото от Хидейоши, а те бяха и същите, които настояха той да бъде изоставен и да се побърза с общото нападение над крепостта.

При все това радостта на Нобунага не знаеше граница и отличното му настроение незабавно стана причина станът да се изпълни с по-ведър дух. Докато останалите поднасяха поздравленията си, проницателният Кацуие каза тихо на Нобунага:

— Да го посрещна ли?

Като получи разрешението на господаря си, той бързо се отправи с няколко служители надолу по стръмния склон към крепостта. Най-сетне дългоочакваната Оичи се изкачи под закрилата на Хидейоши към шатрата на възвишението. Отпред крачеше малък отряд войници с факли в ръцете. Хидейоши вървеше задъхан подире им, като все още носеше Чача на гърба си.

Първото, което видя Нобунага, беше потта по челото на Хидейоши, която лъщеше под светлината на факлите. После последва старият военачалник Фуджикаге Микава и двамата възпитатели, всеки понесъл на гръб по едно от децата. Нобунага мълчаливо се загледа в малките. Лицето му не изразяваше съвършено никакво чувство. После, от около двадесет разкрача по-назад, се появи Шибата Кацуие. Една бяла ръка се държеше за рамото на доспехите му. Ръката беше на Оичи, вече полузашеметена.

— Господарке Оичи — каза Кацуие, — брат ви е тук пред вас.

Той бързо я отведе при Нобунага.

Щом дойде изцяло на себе си, тя успя единствено да заплаче. За миг женските ридания заглушиха всеки друг шум в лагера. Те разкъсаха сърцата дори на присъстващите стари пълководци. Нобунага обаче гледаше с негодувание. Това беше онази обична сестра, за която само допреди минути се тревожеше така много. Защо сега не я посреща с радост? Развали ли нещо настроението му? Военачалниците бяха озадачени. Положението бе неразбираемо дори за Хидейоши. Приближените служители на Нобунага постоянно се тревожеха заради бързите промени в настроението на техния господар. Щом видяха познатото изражение на лицето му, нито един от тях не можеше да стори друго, освен да стоят мълчаливо; посред това мълчание за самия Нобунага се оказа трудно да се усмихне.

Между служителите на Нобунага нямаше много, които да могат да четат неговите скрити мисли и да проникват зад непостоянното му и потайно аз. Всъщност Хидейоши и отсъстващият Акечи Мицухиде бяха горе-долу единствените с такава способност.

За миг Хидейоши гледаше какво става и тъй като изглежда никой не се канеше да направи нещо, той се обърна към Оичи:

— Стига, стига, господарке. Идете там и го поздравете. Няма смисъл само да стоите тук и да плачете от радост. Какво е станало? Брат и сестра сте, нали така?

Оичи не се помръдна — тя дори не можеше да погледне към брат си. В умът й бе само Нагамаса. За нея Нобунага не беше нищо повече от вражеския пълководец, погубил нейния съпруг и докарал я като посрамена пленница в противниковия стан.

Нобунага съвсем точно можеше да отгатне какво става в сърцето на сестра му. Затова, редом със задоволството от нейното спасяване, той сега усещаше неподвластно нему отвращение към тази глупава жена, неспособна да разбере голямата обич на своя брат.

— Остави я, Хидейоши. Не си хаби думите.

Нобунага рязко стана от походното столче. После вдигна част от завесата, която покриваше шатрата му.

— Одани падна — прошепна той, загледан в пламъците.

Сега бойните викове и горящите в крепостта пожари утихваха и нащърбената луна хвърляше бяла светлина върху върховете и долините, чакащи утрото.

В същия миг нагоре по хълма се завтече един военен с хората си, които надаваха победни възгласи. Щом те положиха пред Нобунага главите на Асаи Нагамаса и неговите служители, Оичи изпищя, а децата се притиснаха към нея и заплакаха.

— Стига с този шум! — извика Нобунага. — Кацуие! Отведи малките далеч от нея! Поверявам ги на твоите грижи — и Оичи, и децата. Побързай и ги заведи на някое място, където няма да ги вижда никой.

После повика Хидейоши и му каза:

— Ти ще отговаряш за предишните владения на Асаи.

Беше решил да се върне в Гифу веднага след падането на крепостта.

Отведоха Оичи настрана. По-късно тя щеше да се омъжи за Кацуие. Но една от трите малки дъщери на Нагамаса, които слязоха тази вечер от пламтящата планина, щеше да има още по-странна участ от тази на майка си. Най-голямата, Чача, по-късно стана господарката Йодогими, любовница на Хидейоши.

Беше началото на третия месец на следващата година. За Нене пристигна добра вест — естествено, писмо от нейния съпруг.

Макар някои от стените на крепостта Нагахама още да са малко груби, мина толкова време, че едва дочаквам срещата с вас двете. Моля кажи на майка да почва да се готви за скорошно преместване тук.

При такава кратка бележка надали човек можеше да си представи какво става, но всъщност от Нова година насам съпруг и съпруга си бяха разменили доста на брой писма. Хидейоши изобщо нямаше време за отдих. От много месеци бе на поход в планините на северна Оми и тъй като на места бе принуден да влиза в сражения, дори когато имаше някакъв кратък отдих, скоро трябваше пак да се забърза за някое ново място.

Помощта на Хидейоши по време на нападението над Одани бе незаменима. Нобунага го възнагради, като за първи път му даде собствена крепост, както и сто и осемдесет хиляди крини земя от някогашното владение на рода Асаи. Досега просто беше военачалник, но с един скок сега се нареди сред местните владетели. В същото време Нобунага го почете с ново презиме — Хашиба.

Тази есен Хашиба Хидейоши стана известен на всички и сега стоеше на равна нога с останалите стари пълководци на рода Ода. Той обаче не бе доволен от своята нова крепост в Одани — положението й беше отбранително, добро за отстъпление и издържане на обсада, но не и подходяща отправна точка за нападения. Три часа път на юг, на брега на езерото Бива, намери по-добро място за обитаване — едно село на име Нагахама. Щом получи разрешението на Нобунага, незабавно започна строеж. До пролетта белите стени на кулата, дебелите укрепления и железните порти вече бяха привършени.

Хачисука Хикоемон бе натоварен със задачата да придружи съпругата и майката на Хидейоши от Суномата. Пристигна в Нагахама няколко дни, след като Нене бе получила писмото на Хидейоши. Тя и свекърва й се возеха в лакирани носила, а свитата им се състоеше от стотина придружители.

Майката на Хидейоши поиска от Нене да минат през Гифу, където да помоли да бъде приета от господаря Нобунага, за да му благодари за многобройните милости, с които ги е удостоил. Нене намери това задължение за тежка отговорност и го чувстваше като един вид изпитание. Сигурна бе, че ако се яви в крепостта Гифу и се представи сама пред господаря Нобунага, няма да е в състояние да стори нищо, освен да седи и да трепери.

При все това денят дойде и като остави свекърва си в странноприемницата, тя отиде сама в крепостта, където носеше и подаръци от Суномата. Вътре сякаш забрави всичките си притеснения. Веднъж озовала се там, тя за първи път вдигна поглед към своя господар и противно на очакванията си, го намери напълно открит по душа и дружелюбен.

— Трябва наистина да сте се преуморили с тези толкова продължителни грижи за крепостта, както и за свекървата ви. И освен това трябва да сте била самотна — каза Нобунага така свойски, че тя усети как собственото й семейство по някакъв начин е свързано с неговото.

Почувства, че може да се освободи от всякакви изкуствени задръжки.

— Чувствам се недостойна да живея мирно у дома си, докато други са навън в поход. Небето може да ме накаже, ако се оплача, че съм самотна.

Нобунага се засмя и прекъсна думите й.

— Не, не. Женското сърце си е все същото и няма нужда вие да криете това. Тъкмо като мислите за самотата на грижите за домакинството, по-издълбоко ще осъзнаете силните страни на съпруга си. Някой беше написал стихотворение за това; гласеше нещо от рода на: „На път, вън от дома; съпругът в заснежения хан разбира колко е ценна неговата съпруга“. Мога да предположа, че и Хидейоши едва се сдържа. И не само това, но и крепостта в Нагахама е нова. Да чакате сами през време на военните действия трябва да е било трудно, но срещнете ли се, ще бъдете отново като току-що омъжени.

Нене се изчерви чак до яката и се просна по очи на пода. Навярно си спомняше своето младоженство. Нобунага се досети за какво мисли тя и се усмихна.

Внесоха храна и лакирани яркочервени чаши за саке. Нобунага й подаде чашката и Нене изящно отпи от течността.

— Нене — каза той засмян.

Най-сетне в състояние да го погледне направо, тя вдигна поглед, като се питаше с какво ли ще продължи. Нобунага внезапно заговори.

— И само още нещо — не бъди ревнива.

— Да, господарю — отвърна тя, без в действителност да се замисли, ала веднага се изчерви.

И до нея бе стигнал слухът за това, как Хидейоши бил посетил крепостта Гифу, придружен от някаква красива жена.

— Такъв си е Хидейоши. Не е съвършен. Но ако една купичка за чай е съвършена, тя няма чар. Всеки има недостатъците си. Когато един обикновен човек има пороци, той става източник на неприятности; малцина обаче имат способностите на Хидейоши. Често съм се чудил що за жена би избрала мъж като него. Сега, след като се срещнах с теб днес, зная че Хидейоши трябва също да те обича. Не го ревнувай. Живейте в съгласие.

Как Нобунага бе успял така добре да разбере едно женско сърце? Макар и малко плашещ, това бе човек, на когото и тя, и съпругът й можеха да разчитат. Не знаеше дали да изпитва радост или неудобство.

Върна се в жилището си в града под крепостта. Това, за което най-вече разказа на своята разтревожена свекърва, обаче не бяха съветите на Нобунага относно ревността.

— Всеки път, щом някой спомене името на господаря, всички се разтреперват от страх и аз се чудех що за човек ли ще да е той. В тази страна обаче трябва да има малцина управници, които да са така меки като него. Не можех да си представя как един толкова изискан човек може да се превърне в свирепия демон, който казват че ставал щом седнел върху коня. Чувал е също нещо и за теб и каза, че имаш чудесен син и трябва да си най-щастливият човек в цяла Япония. Каза ми, че в цялата страна има малцина мъже като Хидейоши и че съм си избрала добър съпруг. Е, че той дори ме поласка и добави, че имам вещо око.

Пътуването на двете жени продължи спокойно нататък. Прекосиха Фува и най-сетне видяха от своите носила пролетното лице на езерото Бива.

Книга пета
Трета година на Теншо
1575 г.

Действащи лица и местности

Такеда Кацуйори, син на Такеда Шинген и господар на Кай

Баба Нобуфуза, старши служител на рода Такеда

Ямагата Масакаге, старши служител на рода Такеда

Курода Канбей, служител на рода Одера

Миоко, име прието от майката на Ранмару, когато става монахиня

Уесуги Кеншин, господар на Ечиго

Яманака Шиканосуке, старши служител на рода Амако

Мори Терумото, господар на западните области

Кикава Мотохару, чичо на Терумото

Кобаякава Такакаге, чичо на Терумото

Ода Нобутада, най-големият син на Нобунага

Укита Наоие, господар на крепостта Окаяма

Араки Мурашиге, старши служител на рода Ода

Накагава Себей, старши служител на рода Ода

Такаяма Укон, старши служител на рода Ода

Шоджумару, син на Курода Канбей

Сакума Нобумори, старши служител на рода Ода

Нагахама, крепостта на Хидейоши

Кофу, столица на Кай

Адзучи, новата крепост на Нобунага край Киото

Химеджи, опорната точка на Хидейоши за нашествие на запад

Западните области, владение на рода Мори

Итами, крепостта на Араки Мурашиге

Залезът на Кай

Такеда Кацуйори бе посрещнал и изпратил тридесет пролети. Бе по-висок и по-широкоплещест от баща си Такеда Шинген и казваха, че е хубав мъж.

Беше на третата година след смъртта на Шинген четвъртият месец щеше да е краят на официалния период на траур.

Последната заповед на Шинген: „Три години крийте скръбта си“ — бе последвана дословно.

Всяка година в деня на смъртта му обаче, лампите на всички храмове в Кай, и особено тези на храма Ейрин, се запалваха за тайна заупокойна служба. За три дни Кацуйори изостави всякакви военни дела и остана затворен в храма Бишамон, потънал в съзерцание.

На третия ден нареди да отворят вратите на светилището, за да изпуснат навън дима от изгорения по време на възпоменателната служба за Шинген тамян. Веднага след като Кацуйори се преоблече, Атобе Ойносуке помоли спешно да бъде приет насаме.

— Господарю — започна Ойносуке, — моля ви, прочетете незабавно това писмо и ми дайте отговор. Може и устно — аз ще го напиша от ваше име.

Кацуйори бързо разгъна листа.

— А… от Окадзаки.

Явно очакваше писмото от известно време насам и изражението, което премина по лицето му докато четеше, не бе от обичайните. За миг, изглежда, не успяваше да стигне до някакво решение.

Сред младата зеленина на наближаващото лято се дочуваше песента на малка птичка.

Кацуйори се загледа през прозореца към небето.

— Разбирам. Това е отговорът ми.

Ойносуке вдигна поглед към своя господар.

— Достатъчно ли ще е това, господарю? — попита той, просто за да бъде сигурен.

— Достатъчно — отвърна Кацуйори. — Не трябва да пропускаме тази възможност, пратена свише. Вестоносецът трябва да е някой много доверен човек.

— Въпросът е извънредно важен. Няма нужда да се тревожите за това.

Не много време, след като Ойносуке излезе от храма, Държавната канцелария разпореди свикване на войската. През цялата нощ човек можеше да види сновящи войници, а в крепостта и навън постоянно кипеше работа. С пукването на зората на сборната площадка пред крепостта вече мълчаливо чакаха четиринадесет-петнадесет хиляди мъже, мокри от утринната роса. А идваха още нови войници. Преди да изгрее слънцето, раковината която възвестяваше потеглянето на отрядите, проеча няколко пъти над заспалите къщи на Кофу.

Кацуйори спа съвсем малко тази нощ, но сега бе в пълно бойно снаряжение. Не приличаше на човек, страдащ от липса на сън, а изключително доброто му здраве и мечтите му за величие сякаш блестяха по неговото тяло като паднала върху млади листа роса.

През трите години, откак умря баща му, не беше бездействал дори един ден. Планините и бързотечните реки образуваха около Кай здрава естествена защита, ала той не беше доволен от областта, която наследи. В крайна сметка, бе дарен с повече смелост и находчивост от баща си. За разлика от потомците на много големи самурайски родове, Кацуйори не би могъл да се нарече недостоен син. Напротив, може да се каже, че гордостта, чувството му за дълг и воинската му доблест бяха ненадминати.

Колкото и да се опитваше родът да пази това в тайна, до неприятелските области бяха достигнали отделни вести за Шингеновата смърт и много от тях бяха сметнали възможността за твърде добра, за да бъде пропусната. Уесуги предприеха внезапно нападение, Ходжо също промениха отношението си към тях. А и сигурно бе, че ако се яви удобен случай, Ода и Токугава ще нападнат от своите земи.

Като сина на всеки голям човек, Кацуйори се озова в трудно положение. И все пак, той нито веднъж не посрами името на баща си. Излизаше с победа от почти всяко сражение, което водеше. По тази причина се бяха пръснали слухове, че смъртта на Шинген е просто измислица, тъй като той изглежда се явява отново при всяка предоставила се възможност за завоевание.

— Генералите Баба и Ямагата помолиха да бъдат приети, преди да започнем похода — обяви един от служителите.

Войската почти бе потеглила, когато предадоха това известие на Кацуйори. И двамата — Баба Нобуфуза и Ямагата Масакаге — бяха висши служители от времето на Шинген.

— Те готови ли са да тръгнат? — попита в отговор Кацуйори.

— Да, господарю — отвърна вестоносецът.

Кацуйори кимна в отговор на думите му.

— Тогава въведи ги — каза той.

Минути по-късно двамата военачалници се явиха пред господаря си. Той вече знаеше какво се готвят да му кажат.

— Както виждате — започна Баба, — без да губим нито минута, побързахме да дойдем в крепостта след снощния призив на оръжие. Но станалото е необикновено — нямаше военен съвет и ние се питаме какви са изгледите за този поход. Положението ни понастоящем не позволява необмислени придвижвания на части.

Ямагата продължи след него:

— Вашият покоен баща, господарят Шинген, твърде често вкусва от горчивата чаша на поражението при своите нападения на запад. Микава е малка, но войните й са със здрав дух, а Ода досега са имали време да вземат голям брой отбранителни мерки против нас. Навлезем ли твърде надълбоко, може да се окаже, че в последствие не сме в състояние да се измъкнем.

Като говореха един през друг, двамата мъже очертаха общо своите възражения. Това бяха опитни стари бойци, обучени от самия Шинген и нямаха високо мнение нито за находчивостта, нито за храбростта на Кацуйори. Той, напротив, виждаше в тях заплаха. От известно време чувстваше това, а и неговият нрав не би му позволил да приеме назадничавите им съвети, че най-доброто засега е няколко години да се охраняват границите на Кай.

— Знаете, че не бих потеглил на прибързан поход. За подробностите попитайте Ойносуке. Този път обаче е сигурно, че ще превземем крепостите Окадзаки и Хамамацу. Ще им покажа, как се постига дълго лелеяна мечта. Трябва да пазим ходовете си в тайна. Не възнамерявам да кажа на хората ни какво правим, докато не притиснем отблизо врага.

Кацуйори ловко избегна протестите на двамата си военачалници, които добиха недоволен вид.

Съветът да се допитат до Ойносуке не им се нравеше, а и не бяха свикнали да се говори с тях по такъв начин. С едни и същи мисли в главата, двамата мъже се обърнаха един към друг и за миг останаха да се споглеждат така, в пълно изумление. Без никой да се допита до тях, старите Шингенови пълководци, такива като Атобе Ойносуке придвижваха отряди и взимаха решения.

Баба се опита още веднъж да говори на Кацуйори.

— По-късно ще изслушаме всичко, което има да ни каже господин Ойносуке, но ако бихте могли първо вие да ни споменете просто една-две думи за този таен план, двама стари военачалници като нас ще могат със собствените си очи да изберат добро място, където да загинат.

— Тук няма да ви кажа нищо повече — сряза го Кацуйори и погледна към хората наоколо си. — Доволен съм, че проявявате загриженост, но добре съзнавам от каква важност е настоящият въпрос. Освен това, сега не мога да се откажа от замисъла си. Рано тази сутрин положих клетва върху Михата Татенаши.

Щом чуха свещените имена, двамата пълководци се проснаха по очи и безгласно занареждаха молитви. Михата Татенаши бяха свещени предмети, които родът Такеда почиташе от поколения насам. Михата бе знамето на бога на войната Хачиман, а Татенаши — доспехите на основоположника на рода. За Такеда беше най-строг закон, че ако веднъж върху тези предмети е била положена клетва, тя не може да бъде нарушавана.

Че Кацуйори заяви, че е положил свещена клетва, означаваше че няма повече основания пълководците да му възразяват. В този момент раковината даде на отрядите знак да се подреждат и да се готвят за тръгване, което принуди двамата военачалници да се сбогуват. Все още разтревожени за съдбата на рода обаче, те отидоха да видят Ойносуке, който вече стоеше в строя.

Този накара останалите да се отдръпнат и с гордост им разказа за плана. В Окадзаки, която сега се управляваше от сина на Иеясу, Нобуясу, имало човек, ръководещ хазната, на име Ога Яширо. Преди известно време Ога прехвърлил предаността си към рода Такеда и сега бил доверен съюзник на Кацуйори.

Вестоносецът, който преди два дни пристигна в Цуцуджигасаки, носеше тайно писмо от Ога, който ги уведомяваше че времето е дошло. От началото на годината Нобунага е в столицата. А и още по-рано, когато Нобунага се опита да разгроми монасите-воини от Нагашима, Иеясу не му прати никакви подкрепления и съюзът между двете области като че се беше попропукал.

Щом войската на Такеда нападне с прословутата си бързина Микава, Ога ще намери начин да предизвика объркване в крепостта Окадзаки, да отвори крепостните порти и да пусне силите на Кай да влязат. После Кацуйори ще убие Нобуясу и ще вземе семейството Токугава за заложници. Крепостта Хамамацу ще е принудена да се предаде и нейните защитници ще се присъединят към войската на Такеда, което няма да остави на Иеясу друг избор, освен да избяга в Исе или Мино.

— Как мислите? Не звучи ли това като добра вест свише? — попита гордо Ойносуке, сякаш целият замисъл е само негов.

Двамата военачалници нямаха желание повече да го слушат. Оставиха младия пълководец и като се споглеждаха мълчаливо, се върнаха при собствените си поделения.

— Казват, Баба, че една област може и да падне, но планините и реките остават. Нито един от двама ни не иска да доживее да види планините и реките на една съсипана област — каза с искреност в гласа Ямагата.

Баба кимна и с тъжен поглед в очите добави:

— Краят на живота ни бързо наближава. Всичко, което ни е останало, е да си намерим добро място, където да загинем, да последваме предишния наш господар и да изкупим вината, че сме били недостойни съветници.

Името на Баба и Ямагата като най-храбри Шингенови пълководци се бе разнесло далеч отвъд границите на Кай. Докато Шинген бе жив, косите им вече сивееха, но след смъртта му бързо побеляха.

Преди още да е дошло тазгодишното палещо лято, листата по планините на Кай бяха млади и нежнозелени, а водите на река Фуефуки бълбукаха песента на вечния живот. Колко ли от войниците обаче се питаха дали отново някога ще видят тези планини?

Войската не беше това, което бе приживе на Шинген. В плющенето на знамената по вятъра и шума на равномерно ходещите нозе се долавяше тъжната нотка от несигурността на живота. Но петнадесетте хиляди удариха своите бойни барабани, развяха знамената си и прекосиха границата на Кай. Великолепието им се отразяваше в очите на хората със същия блясък, като в дните на Шинген.

Също както аленото на залязващото слънце напомня изгрева, където и да погледнеш — дали към ярките флагове и знамена на всяко поделение или пък към струпаната плътно около господаря си, облечена в доспехи конница — не се долавяше признак на упадък. Кацуйори бе напълно уверен в себе си и вече си представяше вражеската крепост в Окадзаки паднала в ръцете му. Златната инкрустация на забралото му хвърляше отражения по хубавите му страни и бъдещето на този млад пълководец изглеждаше бляскаво. А и в действителност, дори след смъртта на великия Шинген, той вече бе постигнал победи, които разбудиха бойния дух на Кай.

Като потеглиха от Кай на първия ден от петия месец, накрая те прекосиха планината Хира откъм Тотоми и навлязоха в същинска Микава. Вечерта разпънаха стан пред една река.

От отсрещния бряг към тях с плуване се приближиха неприятелски самураи. Стражите бързо ги плениха. Двамата бяха служители на Токугава, прогонени от своята собствена област. Помолиха да ги отведат при Кацуйори.

— Какво? Защо са избягали тук?

Кацуйори знаеше, че това може да значи само едно — измяната на Ога е била разкрита.

Могъщата му войска вече бе навлязла в Микава. „Дали да нападам или да отстъпя?“, питаше се той отново и отново. Беше силно объркан и обезкуражен. Планът му изцяло разчиташе на измяната на Ога и объркването, което тя ще причини в крепостта Окадзаки. Неговото разкриване и задържане бяха страхотен неуспех. След като обаче е стигнал чак дотук, няма да е много храбро да отстъпи, без да е постигнал нищо. От друга страна неправилно ще е да тръгне безразсъдно напред. Мъжественият нрав на Кацуйори бе сериозно смутен. А упоритата му природа се дразнеше при спомена, че на тръгване от Кай Баба и Ямагата го предупредиха да не прави нищо прибързано.

— Три хиляди войници да потеглят за Нагашино — заповяда той. — Самият аз ще нападна крепостта Йошида и ще опустоша цялата околност.

Кацуйори вдигна стана си преди да съмне и потегли към Йошида. Лишен от каква да е вяра в своя успех, той опожари няколко села, за да покаже силата си. Не нападна крепостта Йошида, може би защото Иеясу и неговият син Нобуясу се бяха освободили и от последния изменник и бързо придвижиха отряди чак до Хаджикамигахара.

Съвсем различни от войската на Кацуйори, която, неспособна сега нито да напредне, нито да отстъпва, можеше само да се опитва да запази достойнството си, силите на Токугава бързо изтребиха изменниците и стремително се впуснаха напред.

— Умира ли или крепне нашата област? — беше техният боен призив.

Може и числото им да беше малко, но техният дух напълно се отличаваше от този на дружините на Кацуйори.

На два-три пъти предните отряди на двете войски се срещнаха в малки сблъсъци близо до Хаджикамигахара. Силите на Кай обаче също не бяха наивни и като разбраха, че ще им е трудно да се мерят с бойното въодушевление на противника, внезапно се оттеглиха.

Поде се вик:

— Към Нагашино! Към Нагашино!

Бързо смениха посоката на похода си и показаха гръб на силите на Токугава, сякаш имат важна работа другаде.

Нагашино беше старо поле на битки и за крепостта му говореха че е непревземаема. През първата половина на века тя бе под властта на рода Имагава, по-късно Такеда я поискаха като част от Кай. После, в първата година на Теншо, беше превзета от Иеясу и сега бе поверена на Окудайра Садамаса от рода Токугава, с гарнизон от петстотин човека.

Заради своята стратегическа важност Нагашино, дори и в мирно време, бе средище на всякакъв род заговори, предателства и кръвопролития.

На вечерта на осмия ден от петия месец войската на Кай вече бе обсадила малобройните защитници на укреплението.

Крепостта се издигаше в една планинска местност на източна Микава, на мястото където се сливаха реките Таки и Оно. На североизток зад нея нямаше нищо освен планини. Ровът й, който черпеше вода от бързото течение на двете реки, на ширина се движеше между сто и осемдесет и триста лакти. На най-ниското място брегът беше висок деветдесет лакътя, а на най-високото — стръмнина от сто и петдесет лакти. Водата не бе по-дълбока от пет-шест лакътя, но течението бе бързо. А имаше също и няколко плашещо дълбоки места, където се вдигаха водни пръски от бързеите или бушуваха водовъртежи.

— Що за показност?! — възкликна началникът на Нагашино, като видя от наблюдателницата изпипаното разположение на отрядите на Кацуйори.

Откъм десети Иеясу почна по няколко пъти на ден да праща при Нобунага вестоносци, за да го известяват за положението в Нагашино. Опасността за Токугава се смяташе опасност и за Ода, а обстановката в крепостта Гифу вече бе необичайно напрегната.

Нобунага даде положителен отговор, но не изглеждаше че подготвя внезапното свикване на своите части. Военният съвет продължи два дни.

— Няма надежда за победа. Безполезно ще е да вдигаме на крак войската — предупреди Мори Кавачи.

— Не! Това ще значи да обърнем гръб на дълга си! — възрази някой от останалите.

Други, като Нобумори, взеха междинно становище.

— Както казва генерал Мори, нашата възможност да победим Кай очевидно е малка, но ако отложим свикването на отрядите, Токугава може да ни обвинят в невярност и не внимаваме ли, не е изключено те да минат на другата страна, да влязат в съглашение с войската на Кай и да се обърнат против нас. Намирам за най-добре да подготвим отбранително разположение на силите си.

Тогава, из средата на присъстващите на военния съвет, един глас извика:

— Не! Не!

Беше Хидейоши, пристигнал бързо от Нагахама и довел предвожданите от него отряди.

— Предполагам, в този момент крепостта в Нагашино не изглежда особено важна — започна той, — но стане ли тя опора за кайското нашествие, отбраната на Токугава ще заприлича досущ на пробита дига, а щом това се случи, те, ясно е, няма дълго да устоят на Кай. Ако сега дадем такъв род преимущество на Кай, как за в бъдеще ще можем да разчитаме на някаква сигурност за нашата крепост Гифу?

Говореше високо и гласът му кънтеше от вълнение. Присъстващите не можеха да сторят друго, освен да го гледат. Продължи нататък:

— Не познавам такова военно учение, което да препоръчва, след като отрядите са били свикани, те да се разполагат на отбранителни позиции. Не трябва ли наместо това незабавно и уверено да тръгнем в бой? Нима Ода няма да успеят? И ще спечелят ли Такеда?

Всички военачалници мислеха, че Нобунага ще прати шест-седем, във всеки случай не повече от десет хиляди души, но на следващия ден той даде заповед да започне свикването на голяма тридесетхилядна армия.

Макар да не бе казал по време на съвета, че е съгласен с Хидейоши, сега показваше това с действията си. Решението му бе сериозно и той сам щеше да поведе частите.

— Може да казваме на тези хора подкрепления — каза той, — но сега става дума за съдбата на рода Ода.

Войската излезе от Гифу на тринадесети и на следващия ден стигна в Окадзаки. Почиваха само един ден. На сутринта на шестнадесетия ден на месеца вече бяха на полето на боя.

Щом се показаха утринните облаци, из цялото село се зачу конско цвилене. Знамената заплющяха на вятъра, а раковината отекна надлъж и нашир. Числото на частите, които потеглиха тази сутрин от града под крепостта Окадзаки, бе наистина огромно. Хората от малката област се изпълниха със страхопочитание. Видът на многобройните отряди и въоръжение, събрани от могъщата област-съюзник, предизвикваше и облекчение, и завист. Когато тридесетте хиляди войници на Ода преминаха в боен ред с различните си знамена, отличителни знаци и военачалнически флагове, бе трудно да се определи броя на частите, на които те са разделени.

— Погледнете колко много пушки имат! — възкликваха изненадано хората покрай пътя.

Войниците на Токугава не можеха да скрият своята завист — близо десет от общо тридесетте хиляди на Нобунага бяха въоръжени с пушки. Теглеха след себе си и големи чугунени оръдия. Най-странно от всичко обаче беше, че почти всеки пехотинец, който не носеше пушка, бе нарамил вместо това прът като тези, от които се правят дървени огради, и дълго въже.

— Какво, мислите, ще правят Ода с всичките тези колове? — чудеха се зяпачите.

Войската на Токугава, която потегли тази сутрин в битка, наброяваше по-малко от осем хиляди души. И това бе основната част от тяхната армия. Единственото, което не им беше в недостиг, бе бойният дух.

За Ода това бе чужда земя — място, където идваха да помогнат на другиго. За войните от рода Токугава обаче, това бе земята на техните предци. Това бе земя, на която врагът не трябва и да пристъпи и от която въобще нямаше накъде да се отстъпва. От времето на потеглянето им, дори пехотинците бяха преизпълнени с това убеждение. Обединяваше ги някакво трагично усещане. Като сравняваха своето въоръжение с това на войската на Ода, добре разбираха, че са жалко изостанали; всъщност място за сравнение изобщо нямаше. Но те не се чувстваха малоценни. Щом се отдалечиха на няколко часа от града, дружините на Токугава ускориха крачка. Когато наближиха селото Ушикубо, смениха посоката си, бързо потеглиха встрани от частите на Ода и се понесоха към Шидарагахара като буреносни облаци.

Връх Гукоракуджи се издигаше право над равнината на Шидарагахара и от него човек можеше да посочи с пръст позициите на Такеда в Тобигасу, Кийоида и Арумигахара.

Нобунага разпъна стана си на това място, докато Иеясу избра връх Данджо. Тридесет и осем хилядните отряди на Токугава и Ода, разположени на двете възвишения, вече бяха готови с приготовлението за предстоящата битка.

Небето се изпълни с облаци, но нямаше и помен от светкавица или вятър.

Военачалниците на двата рода се събраха в един храм на върха на Гукоракуджи за общо военно съвещание. Посред обсъжданията съобщиха на Иеясу, че съгледвачите му са се върнали.

Щом чу това, Нобунага се обади:

— В добро време идват. Доведете ги тук и всички ще можем да чуем накъде се придвижва неприятелят.

Двамата съгледвачи доложиха за видяното по доста превзет начин.

— Господарят Кацуйори е разположил своя стан на запад от Арумигахара — започна първият. — Служителите и конницата му наистина са твърде мощни. Изглежда, наброяват близо четири хиляди души и ми се сториха твърде спокойни и самоуверени.

— Обата Нобусада и неговата бойна част оглеждат полето на битката от един нисък хълм малко по на юг от Кийоида — продължи вторият. — Забелязах, че основната част на войската от около три хиляди души, начело с Найто Шури, станува между Кийоида и Асаи. Лявото крило, което също наброява около три хиляди, е под знамената на Ямагата Масакаге и Оямада Нобушиге. И най-сетне, дясното крило се предвожда от Анаяма Байсецу и Баба Нобуфуза. Имат изключително внушителен вид.

— А отрядите, които обсаждат крепостта Нагашино? — попита Иеясу.

— Около крепостта са останали около две хиляди души, които я държат здраво обкръжена. Изглежда, че на един хълм източно оттам има и разузнавателен отряд, и възможно е към хиляда войници да са скрити в укрепленията около Тобигасу.

Докладите на двамата мъже бяха, в по-голямата си част, доста непълни. Военачалниците на споменатите от тях поделения обаче бяха повече от известни със своята свирепост и храброст, а Баба и Обата и двамата бяха майстори на бойното изкуство с огромна известност. Докато слушаха разказа на съгледвачите за разположението на противника, за силата на желанието му да се сражава, и за неговото самообладание и самоувереност, кръвта се отдръпна от лицата на военачалниците на Ода и Токугава.

Всички замлъкнаха, като хора, погълнати от уплаха точно преди битката. Внезапно Сакаи Тадацугу се обади с такъв висок глас, че изненада хората наоколо си.

— Изходът е вече ясен. Няма нужда от повече обсъждане. Как толкова малък на брой противник ще може да излезе насреща на голямата ни войска?

— Стига сме се съвещавали! — съгласи се Нобунага и плесна по коляното си. — Тадацугу каза всичко. В очите на страхливеца жеравът, който лети над оризищата, прилича на вражеско знаме и го кара да трепери от страх — изсмя се той. — Чувствам се много облекчен след казаното от тези двама души. Трябва да празнуваме, господарю Иеясу!

Похвален, Сакаи Тадацугу малко се позабрави и допълни:

— Собственото ми мнение е, че най-слабото място на противника е при Тобигасу. Ако заобиколим и ги ударим с известно число лековъоръжени войници в гръб, ще хвърлим духа на цялата им войска в объркване и нашите хора…

— Тадацугу! — сряза го Нобунага. — Каква полза от такива хитрости в тази голяма битка? Най-добре, мисля, всички да се оттеглят!

Като взе това смъмряне за повод, Нобунага прекрати съвещанието. Тадацугу си тръгна посрамен заедно с останалите.

Щом обаче всички излязоха, Нобунага се обърна към Иеясу:

— Простете ми, че пред всички скастрих така остро храбрия Тадацугу. Намирам плана му за отличен, но се боях той да не стигне до ушите на неприятеля. Бихте ли го утешили по-късно?

— Не, отстрана на Тадацугу беше очевидно непредпазливо да разкрива нашите замисли, макар и да беше сред свои. Това бе за него добър урок. А и аз научих нещо.

— Толкова остро го смъмрих, че се съмнявам дали и собствените ни хора ще си помислят, че ще използваме замисъла. Повикайте Тадацугу, и му дайте позволение да нападне изненадващо Тобигасу.

— Сигурен съм, че да чуе точно това е неговото най-съкровено желание.

Иеясу прати да доведат Тадацугу и му предаде желанието на Нобунага.

Военачалникът не се нуждаеше от нови подкани за действие. При пълна тайна той завърши приготовленията на своята част и после се срещна насаме с Нобунага.

— Тръгвам по залез-слънце, господарю — бяха единствените негови думи.

Нобунага също говори малко. При все това той повери на Тадацугу петстотин от своите стрелци с пушка. Целият отряд обхващаше над три хиляди души.

Излязоха от лагера с падането на нощта, в пълната тъмнина на петия месец. Някъде по времето, когато потегляха, мракът бе прорязан напречно от бели пръски дъжд. Докато вървяха мълчаливо напред, пороят ги измокри до кости.

Преди да изкачи връх Мацу, цялото множество се скри в сградите на един храм в подножието му. Войниците съблякоха доспехите, оставиха конете си настрана и нарамиха всичко, което щяха да взимат със себе си.

Изтощително стръмният склон се бе разкалял от поройния дъжд. При всяка нова крачка мъжете се плъзгаха обратно назад. Като се опираха на дръжките на копията и се хващаха за ръцете на другарите си отпред, те изкатериха триста и петдесетте разкрача до върха.

В нощното небе вече се появяваше бледа светлина, предвещаваща идването на утрото. Облаците постепенно се разтвориха и утринното слънце проряза с великолепието си гъстото море от мъгла.

— Прояснява се!

— Щастие свише!

— Условията са превъзходни!

На върха на планината мъжете облякоха доспехите и се разделиха на две. Първата група щеше да нападне призори вражеското укрепление в планината, а останалите — да настъпят към Тобигасу.

Такеда бяха подценявали опасността и сега се събудиха с викове на объркване. Подпалените от частите на Тадацугу пожари вдигнаха черен дим над планинската крепост. Разгромени, Такеда побягнаха в безредие към Тобигасу. Дотогава обаче вторият отряд на Тадацугу вече бе проникнал през крепостните стени.

Предишната вечер, преди пълководецът да потегли, цялата войска на Нобунага получи заповед за настъпление. Това обаче нямаше да е начало на битка.

Без да обръща внимание на плющящия дъжд, войската се придвижи към околността на връх Чаусу. От тогава до сутринта войниците забиваха в земята донесените от тях колове и ги завързаха с въжетата, като направиха така ограда, прилична на извита стоножка.

Утрото наближаваше и Нобунага огледа укреплението от седлото на коня си. Дъждът бе спрял, а издигането на оградата — привършено.

Обърна се към пълководците на Токугава и през смях им извика:

— Чакайте и ще видите! Ще оставим днес войската на Кай да се приближи и после ще ги изловим като голишарчета.

„Дали?“, помислиха си всички. Подозираха, че просто се опитва да им вдъхне увереност. Съвсем добре виждаха обаче, че войниците от Гифу, онези отряди, които бяха носили коловете и въжетата чак от Окадзаки, сега са на бойното поле. А тридесетте хиляди кола бяха превърнати в дълга, извита като змия ограда.

— Нека отбраните отряди от Кай само дойдат!

Самото съоръжение обаче не можеше да бъде използвано за нападение над врага. И за да унищожат противниците по начина, който бе описал Нобунага, трябваше да ги примамят към оградата. С такава цел един от отрядите на Сакума Нобумори и стрелците на Окубо Тадайо бяха пратени да ги причакат вън от ограждението.

Внезапно хор от гласове се вдигна към небето. Такеда бяха подценявали своите неприятели и сега, когато видяха черния дим откъм Тобигасу зад тях, нададоха смутени викове.

— Врагът е и зад нас!

— Притискат ни в гръб!

Смущението им почна да преминава в паника и Кацуйори даде заповед за нападение.

— Не се бавете нито миг! Да чакаме врага само ще му даде предимство!

Собствената му самоувереност и вярата на войската, която се основаваше на нея, се свеждаше до това: „Никога не се съмнявайте в мен! Доверете се на военната доблест, която от времето на господаря Шинген никога не е познала поражението.“

Историята обаче се движи като лудо препуснал кон. Южните варвари, португалците, бяха преобразили военното дело с внасянето на огнестрелните оръжия. Колко тъжно, че Такеда Шинген не се оказа достатъчно мъдър, за да предвиди това. Защитена от планините, дефилетата и реките си, Кай бе откъсната от средището на държавния живот и от външни влияния. В добавък към това, самураите там бяха в плен на присъщите на хората от планински области упорство и горделивост. Много малко се бояха от собствените си недостатъци и нямаха желанието да изучават новото от другите земи. Следствие от всичко това бе че изцяло разчитаха на конницата и отбраните си части. Дружините начело с Ямагата нападнаха яростно отрядите на Сакума Нобумори пред оградата. Нобунага, напротив, беше подготвил добре обмислени ходове, с използване на нова тактика и въоръжение.

Дъждът току-що бе спрял; земята беше разкаляна.

Лявото крило на войската на Кай — двете хиляди под началството на Ямагата получиха от своя пълководец заповед да не нападат оградата. Тръгнаха в обход, за да я заобиколят. Калта обаче беше ужасна. Пороят предишната нощ бе изкарал потока от бреговете му. Това природно бедствие остана непредвидено дори и от Ямагата, който предварително изцяло бе проучил разположението на местността. Войниците затъваха до глезени в калта. Конете не можеха да се движат.

На всичко отгоре, стрелците на Ода начело с Окубо откриха огън по фланга на Ямагата.

— Към тях! — заповяда той.

При тази кратка команда окаляната войска отново смени посоката си и настъпи към стрелците на Окубо. По двете хиляди мъже сякаш пръскаха малки струйки кал. Падаха и викаха, улучени от изстрелите на пушките, а от телата им струеше алена кръв. Собствените им коне стъпваха по тях и хората крещяха в жалко объркване.

Най-сетне двете части се срещнаха. Начинът за водене на война от десетилетия се променяше. Старият боен обичай всеки самурай да казва на висок глас името си и да обявява, че е потомък на еди-кого си и че господарят му е повелител на еди-коя си област, бързо изчезваше.

И така, веднага след избухването на ръкопашен бой едно голо острие се впи в друго, воин се вкопчи във война и ужасът не можеше да се опише с думи.

Най-добрите оръжия бяха първо пушката, а след нея — копието. То не се използваше за промушване, а по-скоро за размахване и удари и такива бяха похватите, на които обучаваха младите бойци. Ето защо дължината се смяташе за предимство и имаше копия с дръжки, дълги от дванадесет до осемнадесет педи.

Обикновените войници бяха лишени и от подготовката, и от смелостта, които това положение изискваше, и всъщност знаеха само как да нанасят удари с копията си. Имаше обаче много случаи, когато някой опитен воин се втурваше посред тях с късото си копие, почваше да мушка във всички посоки и почти с лекота си спечелваше славата на сам герой, повалил дузини от неприятели.

Нападнати от рояци такива мъже, силите и на Токугава, и на Ода се оказаха безпомощни. Отрядът на Окубо бе пометен почти за един миг. Причината той и силите на Сакума да са вън от оградата, обаче, бе да привлекат частите на противника, а не да спечелят. Поради това нямаше да е грешно, ако се бяха обърнали и побягнали. Веднага, щом видяха пред себе си лицата на войниците от Кай обаче, те вече не бяха в състояние да спрат пламналата в душите им многогодишна вражда.

— Елате ни победете! — завикаха.

Нито пък можеха да устоят на подигравките и присмеха на кайските воини. Сред всичката тази кръв хората от Ода неизбежно захвърлиха предпазливостта настрани. Мислеха само за областта и за доброто си име.

Докато се разиграваше това, навярно Кацуйори и военачалниците му бяха сметнали че времето е назряло, тъй като централните части на петнадесетхилядната войска на Кай застъпваха напред, подобни на грамаден облак. Стройните им редици се разпиляха като гигантско ято птици, които се вдигат в полет и щом накрая наближиха оградата, всяка от частите закрещя едновременно своя боен вик.

В очите на Такеда дървената ограда явно бе просто нищо. Мислеха, че лесно ще си пробият път, ще я разрушат с един само пристъп и като свредел ще се врежат право в сърцето на войската на Ода.

Силите на Кай нададоха боен вик и се устремиха към оградата. Бяха пълни с решимост: някои се опитаха да се покатерят, други — да я съборят с големи чукове и железни пръти, трети — да я прережат с триони, а други още — да я полеят с масло и да я запалят.

Досега Нобунага остави отрядите на Сакума и Окубо да се бият сами вън от оградата и редиците на връх Чаусу мълчаха. Но изведнъж…

— Сега!

Златното военно ветрило на Нобунага проряза въздуха и началниците на стрелковите поделения се занадпреварваха да викат заповедта:

— Огън!

— Огън!

Земята затрепери от пушечните залпове. Планината се разцепи на две и облаците се разпокъсаха. Барутен дим покри дървената ограда, хората и конете на Кай като комари западаха на купища, мъртви.

— Не отстъпвайте! — настояваха предводителите им. — След мен!

Войниците се втурнаха безразсъдно към оградата, като прескачаха телата на убитите си другари, но не можеха да избягат от сипещия се дъжд куршуми. С жални писъци само свършваха като трупове.

Най-сетне войската на Кай не можеше повече да удържа позициите си.

— Назад! — изкрещяха четирима от петимата военачалници. Дори сред тази паника, заповедта се откъсна някак от гърлата ми.

Дръпнаха поводите на конете си. Единият падна покрит с кръв, а друг бе хвърлен от жребеца, който с уплашен пръхтеж препусна под града от куршуми.

Колкото и тежко да бяха разбити обаче, духът им не беше сломен. Загубиха при първия пристъп повече от една трета от хората си, но в мига в който отстъпиха, към оградата се понесоха нови отряди. Пръските кръв по тридесетте хиляди колове още не бяха засъхнали.

Идещият от оградата пушечен огън отвърна веднага на пристъпа им, сякаш с думите: „Чакахме ви.“

Вперили очи в почервенялата от кръвта на техните другари стена, свирепите войници на Кай се спуснаха напред с крясък, окуражаваха се взаимно и се заричаха, че никога не ще отстъпят дори на една педя.

— Време е да умираме!

— Напред към смъртта ни!

— Да направим преграда от трупове — другите ще минат върху нас!

Тази преграда бе последният възможен ход, при който войниците от предните редици щяха да се жертват, за да подсигурят настъплението на идещите след тях. После тези на свой ред щяха да станат щит на следващите ги отряди и така, стъпка по стъпка да притиснат противника. Това бе ужасяващ начин да се напредва на бойното поле.

Мъжете бяха наистина смели, но този пристъп със сигурност не беше нищо повече от празен показ на груба сила. И все пак между предвождащите нападението военачалници имаше способни.

Кацуйори, разбира се, беше в тила и подканяше хората си да вървят напред, но ако пълководците му бяха знаели, че победата е съвършено невъзможна, то нямаше да има причина да искат такива големи жертви и неколкократно да тласкат така надалеч отрядите си.

— Тази стена трябва да бъде пробита!

Трябва да са вярвали, че това може да бъде сторено. След като тогавашните пушки бъдеха веднъж изпразнени, презареждането с олово и натъпкването на барута отнемаха време. Така, след изпращането на един залп шумът на пушките за известно време пресекваше. Тъкмо този промеждутък военачалниците на Кай смятаха за прозорец, от който трябва да се възползват, затова и не скъпяха своята „жива преграда“.

Обаче Нобунага бе взел предвид тъкмо тази слабост и за новите оръжия бе замислил нова тактика. В случая той раздели стрелците си на три части. Щом първите хиляда души изпразнеха оръжието си, всеки от тях бързо отстъпваше встрани и между редиците им излизаше втората дружина, която незабавно изпращаше своя собствен залп. После и те също се отместваха и незабавно биваха замествани от третите. Така противникът през цялата битка не получи промеждутъка, на който така се надяваше.

И още, на места в оградата имаше отвори. Като преценяваха времето между отделните приливи на нападащите, отрядите от копиеносци на Ода и Токугава се втурваха навън от нея и нанасяха бързи удари по двете крила на войската на Кай.

Спирани от защитната ограда и стрелбата на пушките, войниците на Кай не бяха в състояние да настъпват. Щом се опитаха да отстъпят, станаха жертва на преследването на противника и двойно странично нападение. Сега тези воини, които така се гордееха с дисциплината и подготовката си, не разполагаха нито с миг за да покажат своята храброст.

Отрядът Ямагата изцяло отстъпи, като остави зад себе си голям брой мъже пожертвали живота си. Само Баба Нобуфуза не попадна в клопката.

Той се сблъска с отрядите на Сакума Нобумори, но тъй като последният бе на мястото си първоначално само като примамка, частите на Ода престорено отстъпиха. Дружината на Баба се спусна подире им и завладя укрепения стан в Маруяма, но заповедта на генерала бе да не се прониква по-навътре и оттук нататък той не прати напред и един войник.

— Защо не настъпвате?! — питаха постоянно Баба и от щаба на Кацуйори, и собствените му помощници.

Но пълководецът не искаше да се помръдне.

— Имам си причина да обмисля за момент нещата и е по-добре да се спра тук, за да видя какво става наоколо. Нека останалите тръгнат напред и настъпят. Спечелете слава за себе си.

Всеки от военачалниците, който се приближеше достатъчно, за да нападне оградата, претърпяваше все същото поражение. А после Кацуие и Хидейоши пратиха своите поделения далеч на север по селата и заплашиха да откъсват предните редици на кайската войска от стана им.

Бе почти пладне и слънцето, високо в небето, обещаваше край на дъждовния сезон. Гореше земята с неочакван зной и с цвета си вещаеше жежко лято.

Сражението бе започнало призори, през втората половина на Часа на тигъра. Въпреки постоянния приток на нови отряди, мъжете от войската на Кай вече се къпеха в пот и дишаха тежко. Пролятата сутринта кръв като лепило бе засъхнала по доспехите, косите и кожата им. А сега, накъдето и да погледнеш, се лееше нова.

Зад гърба на централните части, Кацуйори ревеше като демон. Накрая прати в боя всички поделения, включително и резервното, което обикновено се пазеше за особено опасни случаи. Ако бе схванал по-бързо положението, можеше да приключи всичко само със съвсем малка част от щетите, които търпеше сега войската му. Наместо това обаче, той минута след минута сам превръщаше една малка грешка в чудовищна. Накратко, битката не беше въпрос просто на боен дух и смелост. Като че силите на Нобунага и Иеясу бяха заложили ловджийски клопки и очакваха идването на диви патици или глигани. Отрядите на Кай, който нападаха така яростно, не постигнаха нищо повече от загуба на ценни воини в безполезни пристъпи.

Уви, говореше се, че дори Ямагата Масакаге, който така добре се бе сражавал от сутринта в лявото крило, бил покосен в битката. Други прочути пълководци, хора с голяма смелост, един подир друг изпопадаха на земята, докато накрая убитите и ранените наброиха над половината от цялата войска.

— Очевидно е, че противникът ще бъде разбит. Не е ли сега подходящият момент?

Военачалникът, казал това, бе Саса Наримаса, който от сутринта наблюдаваше битката заедно с Нобунага.

Нобунага незабавно му нареди да предаде неговите заповеди на отрядите зад оградата.

— Оставете оградата и нападайте — каза той. — Разгромете ги до един!

Дори и шатрата на Кацуйори падна под напора на нападателите. Токугава притиснаха отляво. Ода разкъсаха предните редици на Такеда и яростно връхлетяха върху централните части. Заклещени по средата, многобройните знамена, военачалнически флагове, цвилещи коне, лъскави доспехи, мечове и копия, които като съзвездия блестяха около Кацуйори, бяха потопени в кръв и паника.

Само останалите в Маруяма сили на Баба Нобуфуза още бяха невредими. По един самурай военачалникът прати на своя господар бележка, в която настояваше за отстъпление.

Кацуйори раздразнено заудря с крак по земята. Не можеше обаче да отрича очевидното. Централният отряд отстъпваше разгромен и покрит с кръв.

— Трябва временно да отстъпим, господарю.

— Преглътнете гнева си и помислете какво ни предстои.

Пълководците на Кацуйори отчаяно поведоха хората вън от главния лагер и някак си се измъкнаха от капана, в който бяха попаднали. За противника бе ясно, че основната войска на Кай е в безредно отстъпление.

След като придружиха Кацуйори до един близък мост, военачалниците се обърнаха назад и образуваха преграда, която да посрещне отрядите на преследвачите. Всички паднаха геройски в битката. Баба също изпроводи бягащия Кацуйори и жалките останки от войската му чак до Мияваки. Накрая обаче старият пълководец обърна коня си на запад. Гърдите му бяха изпълнени с хиляди мисли.

„Живях един дълъг живот. А не може ли да се каже, че е бил и кратък? Същински дълъг или същински кратък, само този единствен миг, предполагам, е вечен. Мигът на смъртта… Може ли вечният живот да бъде нещо повече от това?“

После, точно преди да се спусне посред неприятелите, се закле: „Ще поискам прошка от господаря Шинген на онзи свят. Бях недобър съветник и пълководец. Сбогом, планини и реки на Кай!“

Обърна се назад, проля една сълза за своята област, после внезапно пришпори коня.

— Смърт! Не ще посрамя името на господаря Шинген!

Гласът му потъна в морето на огромната вражеска войска. Надали трябва да се добави, че неговите служители до един го последваха и доблестно паднаха в боя.

От самото начало никой не бе успял така добре да схване това сражение, както Баба. Без съмнение той предвиждаше, че след него Такеда ще паднат и дори ще бъдат изтребени, и че такава е съдбата им. Въпреки всичко, въпреки своята проницателност и вярност, не бе в състояние да спаси рода от това бедствие. Силите на новото просто ги премазваха.

Заедно с около дузина ездачи от служителите си, Кацуйори прекоси плитчините на Комацугасе и накрая потърси убежище в крепостта Бусецу. Той беше храбър мъж, но сега, досущ като глухоням, бе загубил дар слово.

Когато слънцето тръгна към залез, цяла Шидарагахара бе покрита в плътно, наситено червено. Голямата битка този ден започна към пладне и продължи до късния следобед. Не се чуваше вече конски пръхтеж или войнишки вик. Напълно опустяла, широката равнина бързо потъна в мрака.

Нощната роса падна, преди да са успели да отнесат убитите. Само за жертвите от страна на Такеда казаха, че наброявали повече от десет хиляди.

Кулите на Адзучи

Преди не много време Императорът бе назначил Нобунага на дворцовия пост Държавен съветник, а сега той получи и званието Пълководец на дясната страна. Поздравителната церемония по повод на последното му издигане бе проведена през единадесетия месец с пищност, която надминаваше всичко от предишните времена.

Столичното жилище на Нобунага бе в някогашния шогунски дворец Ниджо. В двореца всеки ден се тълпяха гости — придворни, самураи, учители по чайна церемония, поети и търговци от близките пазарни градове Нанива и Сакай.

Мицухиде възнамеряваше да остави Нобунага и да потегли за своята крепост в Тамба и докато бе още светло, дойде от жилището си в двореца Ниджо, за да си вземе довиждане.

— Мицухиде — поздрави го Хидейоши с широка усмивка.

— Хидейоши? — отвърна засмян Мицухиде.

— Какво ви води тук днес? — попита Хидейоши, като хвана Мицухиде за рамото.

— О, само това, че Негово Височество утре заминава — каза Мицухиде с усмивка.

— Така е. Къде предполагате, че ще се видим отново?

— Пиян ли сте?

— Няма ден, в който да не се напивам, докато съм в столицата. И Негово Височество пие повече, докато е тук. Всъщност, ако отидете сега при него, ще ви накара да си пийнете доста саке.

— Пак ли се е отдал на такива веселия?

Напоследък Нобунага със сигурност пиеше повече и един стар служител, който му служеше от много години, отбеляза, че никога преди не е пил в такова количество, както сега.

Хидейоши винаги участваше в тези веселби, но нямаше държеливостта на Нобунага. Този сякаш бе с по-крехко телосложение, но беше далеч по-силният от двамата. Вгледаше ли се човек внимателно, можеше да долови неговата вътрешна сила. Хидейоши беше пълната противоположност. На външност приличаше на здрав селянин, но нямаше истинска закалка.

Майка му още го мъмреше, че пренебрегвал здравето си:

— Хубаво е човек да се забавлява, но моля те, грижи се за здравето си. Откак се роди, си болнав и преди да направиш четири-пет годинки, никой от съседите не допускаше, че ще доживееш да пораснеш.

Загрижеността й оказваше влияние върху Хидейоши, тъй като той знаеше причината за слабостта си като дете. Докато майка му е била бременна с него, бедността им била толкова голяма, че понякога нямали храна на трапезата и това злочесто състояние със сигурност се е отразило на неговия растеж в утробата.

Това, че е могъл да оцелее, се дължеше почти единствено на майчината му преданост. И така, макар със сигурност да нямаше нищо против сакето, винаги, щом вземеше в ръцете си чаша, той си припомняше думите на своята майка. И надали можеше да забрави времето, когато тя така плачеше заради пияния си втори съпруг.

Никой обаче не би си помислил, че Хидейоши е толкова загрижен за пиенето. Хората говореха за него:

— Не пие много, но със сигурност обича веселията със саке. А пие ли, пие колкото може.

В действителност нямаше човек, по-благоразумен от Хидейоши. И относно пиенето, Мицухиде, когото сега срещна в коридора, беше този, който току-що доста се бе позанимал с нещо такова. При все това той имаше разочарован вид и бе ясно, че пиянството на Нобунага, преди малко потвърдено и от Хидейоши, доста тревожи неговите служители.

Хидейоши се засмя и отрече току-що казаното.

— Не, пошегувах се.

Мицухиде пресилено се усмихна. Търпеше закачките на Хидейоши, тъй като той не му бе неприятен. А и този нямаше някакви лоши чувства към Мицухиде. Винаги свободно се шегуваше с трезвомислещия си другар по служба, но в същото време го уважаваше, когато се изискваше уважение.

От своя страна Мицухиде изглежда признаваше, че Хидейоши е човек от полза. Последният стоеше съвсем малко по-нагоре по старшинство от него самия и на военните съвети седеше пред него, но като останалите стари пълководци, Мицухиде се гордееше с положението на семейството си, своето потекло и възпитание. Той със сигурност не гледаше с неуважение на Хидейоши, но някак си изразяваше снизхождение към по-високопоставения от него с бележки като:

— Симпатичен човек си ти.

Това снизхождение се дължеше, разбира се, на характера на Мицухиде. Даже и когато чувстваше, че гледат на него отвисоко, Хидейоши обаче не показваше обида. Напротив, смяташе за естествено такова отношение от страна на по-умен човек като Мицухиде. С готовност признаваше голямото превъзходство на Мицухиде по отношение на ума, възпитанието и произхода.

— А, ето. Забравих нещо — каза Хидейоши, сякаш изведнъж се е сетил. — Имам да ви поздравя. Това, че сега получавате областта Тамба, трябва да е радост за вас. А и мисля, че е естествено след толкова много години предана служба. Моля се това да бъде начало на по-добра участ и да благоденствате за много години напред.

— Не, всички милости на Негово Височество са почест свръх моите заслуги.

Мицухиде винаги с голяма сериозност отговаряше на любезността с любезност. После обаче допълни:

— Макар че ми е дадена област, тя бе владение на предишния шогун и дори и сега има доста могъщи местни родове, които са се залостили зад стените си и отказват да се предадат на моята власт. Тъй че поздравленията са малко преждевременни.

— Не, не, вие сте прекалено скромен — възрази Хидейоши. — Веднага щом навлязохте в Тамба с Хосокава Фуджитака и сина му, родът Камеяма се предаде, значи вече сте пожънали плодове, нали? С интерес наблюдавах вашето превземане на Камеяма и дори Негово Височество ви похвали за това, как надвихте врага и влязохте в крепостта му без да изгубите и един човек.

— Камеяма беше само началото. Истинските трудности тепърва предстоят.

— Животът си заслужава да се живее само когато имаме трудности пред себе си. Иначе няма какво да ни подтиква напред. А нищо не може да е по-радостно от това да възстановите мира в новодареното ви от Негово Височество владение и да го управлявате добре. Та вие сам ще бъдете там господар и ще можете да правите всичко, което пожелаете — завърши Хидейоши.

Изведнъж и двамата почувстваха, че случайната им среща е продължила твърде дълго.

— Е, до скоро — каза Мицухиде.

— Почакайте само за малко — помоли го Хидейоши и внезапно смени темата. — Вие сте учен човек и може би знаете това. Колко от крепостите в Япония имат понастоящем укрепени каменни кули и в кои области са те?

— Крепостта на Сатоми Йошихиро в Татеяма, област Ава, има триетажна кула, която се вижда от морето. В Ямагучи в областта Суо, Оучи Йошиоки също построи четириетажна кула в своята главна крепост. Тя е навярно най-внушителната в цяла Япония.

— И само тези двете ли са?

— Доколкото ми е известно. Но защо питате сега за това?

— Е, днес бях при Негово Височество, говорихме за различни крепостни постройки и господин Мори с жар обясняваше предимствата на каменните кули. Той определено препоръча да включим една в крепостта, която господарят Нобунага ще строи сега в Адзучи.

— А? Кой господин Мори?

— Оръженосецът на Негово Височество, Ранмару.

За миг Мицухиде сбърчи чело.

— И вие може би имате малки съмнения по това?

— Не особено.

Лицето на Мицухиде бързо си върна обичайния небрежен израз, той смени темата и те поговориха още няколко минути. Накрая се извини и забърза към вътрешността на двореца.

— Господарю Хидейоши! Господарю Хидейоши!

Големият коридор на двореца Ниджо бе пълен с хора, които отиваха или се връщаха от посещение при господаря Нобунага. Някой отново го повика по име.

— А, преподобният Асаяма — възкликна Хидейоши, щом с усмивка се обърна назад.

Асаяма Ничиджо бе мъж необикновено грозен. Араки Мурашиге, един от военачалниците на Нобунага, беше познат с грозотата си, но той поне имаше известно обаяние. Асаяма, от друга страна, бе просто един мазен на вид свещеник. Приближи се към Хидейоши и бързо сниши глас, сякаш е посветен в някаква особено важна работа.

— Господарю Хидейоши?

— Да, какво има?

— Тъкмо преди малко ми се стори, че обсъждахте нещо поверително с господаря Мицухиде.

— Нещо поверително ли? — засмя се Хидейоши. — Та това ли е мястото за поверителни обсъждания?

— Когато господарят Хидейоши и господарят Мицухиде дълго време си шепнат в коридора на двореца Ниджо, хората се стряскат.

— Надали.

— Не, така е!

— И Ваше Преподобие ли е малко пийнал?

— И то доста. Прекалено много пих. Но вие наистина трябва да сте по-внимателен.

— Искате да кажете — със сакето ли?

— Не ставайте глупав. Предупреждавам ви да бъдете по-внимателен в близките си отношения с Мицухиде.

— Защо?

— Малко по-умен е, отколкото трябва.

— Че защо, всички казват, че днес вие сте най-умният човек в Япония.

— Аз ли? Не, аз съм прекалено несхватлив — възпротиви се свещеникът.

— В никакъв случай — увери го Хидейоши. — Ваше Преподобие има забележителни познания почти във всичко. Най-слабите места на самурая са неговите отношения с благородниците или с влиятелните търговци, но сред хората на рода Ода никой не надминава по проницателност вас. Ами че дори господарят Кацуие е почти като поразен от вашите способности.

— Но аз от друга страна не съм се покрил с никакви военни подвизи.

— Но при строежа на Императорския дворец, в управлението на столицата, при уреждането на различни финансови въпроси, вие сте показали необикновена дарба.

— Хвалите ли ме или ме обезкуражавате?

— Ами, вие едновременно сте едно чудо и човек негоден в самурайското съсловие за нищо, тъй че, да ви кажа честно, и ви хваля, и ви обезкуражавам.

— Не мога да се меря с вас.

Асаяма се засмя гръмко и разкри празните места, където бе загубил два-три от зъбите си. Макар да беше много по-възрастен от Хидейоши — достатъчно възрастен, за да му бъде баща, той мислеше за него като за по-старши.

Асаяма не можеше толкова лесно да приеме Мицухиде. Признаваше че е способен, но се дразнеше от неговото суховато остроумие.

— Мислех си, че само така си представям — каза Асаяма, — но напоследък едно лице, известно със своята способност да познава човешкия характер по чертите, изрази същото мнение.

— Някой физиономист е дал един вид преценка за Мицухиде ли?

— Не е физиономист. Игуменът Екей е един от най-дълбоките умове на нашето време. Каза ми това под най-строга тайна.

— А какво ви каза?

— Че Мицухиде има вид на мъдър мъж, който може да се удави в собствената си мъдрост. Освен това има лоши предзнаменования, че той ще смени своя господар.

— Асаяма.

— Какво?

— Ако оставяте неща като тези да излизат от устата ви, няма да можете да се порадвате на старините си — каза рязко Хидейоши. — Чувал бях, че Ваше Преподобие е остър ум в политиката, но допускам, че това не бива да отива чак дотам да пръскате такива слухове за един от служителите на Негово Височество.

Оръженосците бяха разпънали в широката стая една голяма карта на Оми.

— Ето отсамната страна на езерото Бива! — обади се един.

— А ето храмът Соджицу! И храмът Джораку! — възкликна друг.

Те се скупчиха от едната страна и досущ като малки лястовички протегнаха напред вратове, за да видят. Ранмару се отдели от групата и скромно седна сам настрана. Още не бе навършил двадесет, но отдавна беше преминал възрастта за церемониално встъпване в пълнолетие. Ако перчемът му бе обръснат, щеше да има вид на хубав млад самурай.

— Остани си, както досега — бе казал Нобунага. — На колкото и години да станеш, искам да те имам като оръженосец.

По изящество на движенията Ранмару можеше да се мери с останалите момчета, а връзването на косата и копринените му дрехи бяха чисто детски.

Нобунага внимателно разгледа картата.

— Добре е начертана — каза той. — По-точна е дори от нашите военни карти. Как успя за толкова късо време да направиш такава подробна карта, Ранмару?

— Майка ми, която сега е положила свети обети, знаеше че в тайното хранилище на един храм се пазела такава карта.

Майката на Ранмару, която при замонашването прие името Миоко, бе вдовица на Мори Йошинари. Петимата й синове бяха приети от Нобунага като служители. Двамата по-малки братя на Ранмару, Бомару и Рикимару, също бяха оръженосци. Всички казваха, че помежду им има много малка прилика. Не че неговите братя бяха глупави младежи, но Ранмару просто изпъкваше с ума си. И не само в очите на Нобунага, чиято привързаност към него беше безкрайна. За всеки който го видеше, ставаше очевидно че по ум Ранмару стои далеч над останалите. Когато, както често правеше, посетеше военачалниците от полевия щаб или старшите служители, никога не се отнасяха с него като с дете, независимо как се обличаше.

— Какво? Получил си това от Миоко ли?

Внезапно Нобунага се загледа в Ранмару с необичаен поглед.

— Тя е монахиня и естествено е да снове между множество храмове, но не трябва да се оставя да я заблудят хората на монасите-воини, които още припяват проклятия срещу мен. Може би трябва да изчакаш подходящо време и тогава да я предупредиш.

— Тя винаги е била много предпазлива. Дори повече от самия мен, господарю.

Нобунага се наведе и внимателно изучи картата на Адзучи. Тъкмо тук щеше да построи крепост за свое ново жилище и седалище на управлението.

Нобунага бе почнал да говори за това съвсем отскоро и решението беше взето, тъй като крепостта Гифу вече не отговаряше на неговите цели.

Мястото, което всъщност предпочиташе, бе Осака. Там обаче се издигаше Хонганджи, твърдината на неговите заклети врагове — монасите-воини.

След като стана свидетел на глупостта на шогуна, той дори и не се замисли да съсредоточава управлението в Киото. Такова бе предишното положение на нещата. Адзуки стоеше по-близо до замислите му — оттам можеше да държи под око областите на запад, както и да спира напорите на Уесуги Кеншин от север.

— Господарят Мицухиде е в стаята за гости и казва, че би искал да разговаря с вас преди заминаването си — обяви един самурай от вратата.

— Мицухиде ли? — попита ведро Нобунага. — Въведете го тук.

И продължи да разглежда картата на Адзучи.

Мицухиде се появи с въздишка на облекчение. В крайна сметка вътре не се носеше мирис на саке и първата му мисъл бе: „Отново се хванах на Хидейоши“.

— Ела насам, Мицухиде.

Нобунага не обърна внимание на любезния поклон на своя служител и го повика с ръка към картата. Мицухиде почтително пристъпи напред.

— Чувам, че мислите само за планове за нова крепост, господарю — рече той приветливо.

Нобунага може да бе мечтател, но като такъв нямаше равен в способността да осъществява мечтите си.

— Как мислиш? Не е ли тази планинска местност срещу езерото тъкмо подходяща за крепост?

Изглежда Нобунага вече имаше постройката и размера на крепостта готови в главата си. Очерта с пръст една линия.

— Ще се простира оттук до ето там. Ще построим около крепостта град в подножието на планината, с търговски квартал, по-добре устроен от тези в коя да е област на Япония — заяви той. — Ще вложа в тази крепост всичките средства, които имам. Трябва това да е нещо достатъчно внушително, за да внушава страх и почит на всички останали господари. Няма да е нещо разточително, но ще бъде крепост, без равна на себе си в Империята. Крепостта ми ще съчетава хубост, полезност и внушителност.

Мицухиде разбираше, че този замисъл не е плод на суетността на Нобунага или пък на някаква прищявка, така че искрено изрази одобрението си. Прекалено сериозният му отговор се оказа обаче недостатъчен — Нобунага бе твърде свикнал с показни изражения на пълно съгласие и остроумни бележки, които просто да повтарят неговите собствени.

— Какво? Мислиш, не става ли? — попита той неуверено.

— Въобще не бих казал така.

— Мислиш ли, че времето сега е подходящо?

— Бих казал, че е съвсем навреме.

Нобунага се опитваше да укрепи своята собствена увереност. Нямаше друг, който така високо като него да цени ума на Мицухиде. Този човек не само имаше съвременно мислене, но и се бе справял с политически въпроси, които много трудно можеха да бъдат решени само с добри намерения. Ще рече, Нобунага, дори по-добре от Хидейоши, който така щедро го хвалеше, бе оценил дарбата на Мицухиде.

— Чух, че си добре запознат с науката за строеж на крепости. Ще можеш ли да оглавиш този?

— Не, не. Знанията ми не са достатъчни за строеж на крепост.

— Не са достатъчни ли?

— Да построиш крепост е като да влезеш в голяма битка. Онзи, който отговаря, трябва да може с лекота да използва и хората, и материала си. Наистина трябва да възложите това задължение на някой от вашите стари военачалници.

— И кой да бъде това? — попита Нобунага.

— Господарят Нива би бил най-подходящ, тъй като така добре се разбира с други хора.

— Нива ли? Да… той би бил добър.

Това мнение изглежда съвпадаше с намеренията на самия Нобунага и той енергично кимна с глава.

— Между впрочем, Ранмару предложи да построя каменна кула. Какво мислиш за това хрумване?

Мицухиде не отговори. Забелязваше Ранмару с крайчеца на окото си.

— За предимствата при постройката на кула ли ме питате, господарю? — повтори той.

— Точно така. Добре или зле ще е, ако имам такава?

— По-добре ще е, разбира се, да имате. Дори и само от гледна точка на внушителността на сградата.

— Трябва да има различни видове каменни кули. Чул съм, че като млад много си пътувал из страната и си добил обширни познания върху крепостното строителство.

— Познанията ми за такива неща всъщност са доста повърхностни — каза скромно Мицухиде. — От друга страна, Ранмару тук при вас трябва да е доста добре запознат с въпроса. Докато пътувах из страната, видях само две-три крепости с каменни кули и дори и тези бяха с крайно груб градеж. Щом предложението на Ранмару е такова, то той със сигурност трябва има нещо предвид.

Мицухиде изглежда се колебаеше да говори по-нататък.

Нобунага обаче дори и не се замисли за наранимото честолюбие на двамата мъже и безгрижно додаде:

— Ти не си по-малко учен от Мицухиде, Ранмару, и изглежда донякъде си проучил крепостното строителство. Какво мислиш за построяването на кула? А, Ранмару?

След смутено мълчание от страна на оръженосеца, той го попита:

— Защо не отговаряш?

— Объркан съм, господарю.

— И защо?

— Неудобно ми е — каза той и се просна на пода с опряно на двете длани лице, сякаш силно засрамен. — Господарят Мицухиде не е справедлив. Защо да трябва да имам някакво особено мнение относно строежа на кулата? За да кажа истината, господарю, всичко, което чухте от мен, дори и подробността, че крепостите на Оучи и Сатоми и двете имат каменни кули, ми бе казано от господаря Мицухиде, докато бях една нощ на пост.

— Е, значи в крайна сметка хрумването не е било твое.

— Мислех, че ще се подразните, ако си призная, че то от край до край принадлежи на някой друг, тъй че просто се разбъбрих и предложих да се построи каменна кула.

— Така ли? — засмя се Нобунага. — И в това ли е цялата работа?

— Господарят Мицухиде обаче не го е приел по този начин — продължи Ранмару. — Отговорът му преди малко прозвуча, сякаш съм откраднал нечий чужд замисъл. Самият господар Мицухиде ми каза, че имал няколко ценни рисунки на кулите на Оичи и Сатоми и дори рядка книга със скици. Защо тогава е толкова сдържан и оставя тежестта да падне върху някой, неопитен като мене?

Макар Ранмару да приличаше на дете, ясно бе, че вече е мъж.

— Истина ли е това, Мицухиде? — попита Нобунага.

Господарят му гледаше право към него и Мицухиде не можа да остане спокоен.

— Да — заекна той.

Не можеше да овладее негодуванието си срещу оръженосеца. Умишлено премълча своето собствено мнение и заговори за учеността на Ранмару, понеже познаваше привързаността на Нобунага към младежа и тайно изразяваше собственото си благоразположение към него. Не само, че бе оставил Ранмару сам да поднесе на господаря цветето, но и се постара да не го постави в неловко положение.

През свободните часове на една нощна стража Мицухиде бе разказал на Ранмару всичко, което знаеше за строежа на кули и крепости. Нелепо е Ранмару да е представил това на Нобунага, сякаш е негово собствено хрумване. Ако сега ясно заяви така, обаче, Ранмару ще се почувства още по-неудобно и Нобунага наистина ще се ядоса. Като си мислеше, че да избегне такова неприятно положение би било от негова собствена полза, той даде предимство на Ранмару. Последствията се оказаха точно обратни на онези, които предвиждаше. В този миг не успя да овладее една студена тръпка, която премина по гърба му при мисълта за безчестието на този облечен в детски дрехи възрастен.

Като видя объркаността на Мицухиде, Нобунага изглежда отгатна какво се разиграва в неговия ум. Изведнъж той се засмя шумно.

— Дори и Мицухиде може да бъде неуместно предпазлив. Във всеки случай, имаш ли под ръка тези рисунки?

— Имам няколко, но се питам дали ще са достатъчни.

— Ще са. Заеми ми ги за малко време.

— Веднага ще ви ги донеса.

Мицухиде се кореше, че е казал макар и най-дребна лъжа пред господаря си и при все въпросът сега да бе приключен, той не беше единственият потърпевш. Когато разговорът премина върху крепостите на различни области и други дреболии обаче, настроението на Нобунага остана добро. След поднасянето на вечерята Мицухиде се оттегли без лошо чувство.

На следващата сутрин, след като господарят напусна Ниджо, Ранмару отиде да види майка си.

— И от по-малкия ми брат, и от други служители чух, мамо, че господарят Мицухиде казал на Негово Височество, че тъй като все влизаш и излизаш от разни храмове, може да издадеш на монасите-воини някакви военни тайни. Затова вчера, докато бе при Негово Височество, пуснах на онзи една малка стрела за отмъщение. Във всеки случай, откакто почина баща ми, нашето семейство е получило от Негово Височество много повече милости от други и затова ме е страх, че хората завиждат. Бъди внимателна и не се доверявай на никого.

Веднага след новогодишните празненства за четвъртата година на Теншо строежът на крепостта в Адзучи започна. Заедно с нея бе замислен град с несрещани досега размери. В Адзучи се събираха занаятчии, заедно с чираците и помощниците си. Идваха от столицата и от Осака, от далечните западни области и дори от изток и от север — ковачи, каменоделци, мазачи, ключари и даже майстори на тапети — представители на всеки един занаят в страната.

Прочутият Кано Ейтоку бе избран да изрисува вратите, плъзгащите се прегради и таваните. За тази работа Кано не разчиташе само на традициите на своята собствена школа. Вместо това се посъветва с майстори от всяко едно направление и после създаде най-добрата работа на целия си живот, която като ярък лъч светлина огря света на западналото през дългите години междуособна война изкуство.

Черничевите полета за една нощ изчезнаха и се превърнаха в добре подредена, улична мрежа, а скелетът на кулата изникна на върха на планината още преди хората да успеят да забележат присъствието му. В главното укрепление, което представяше митичния връх Меру, около пететажната кула в средата стояха още четири, олицетворяващи Царете на четирите посоки. Под тях се издигаше голяма каменна сграда, а от нея се разклоняваха множество крила. Горе и долу имаше над сто свързани помежду си постройки и бе трудно да се каже колко етажа има всяка от тях.

В Стаята на сливовите дървета, Стаята с осемте прочути сцени, Стаята с фазаните и Стаята на китайските деца художникът прилагаше своите умения без време за сън и почивка. Майсторът-лакировчик, който мразеше дори самата дума прах, покриваше с лак яркочервените парапети и черните стени. Един родом от Китай глазировчик бе назначен за майстор на керамичните плочки. Неговата пещ край езерото ден и нощ пълнеше въздуха с дим.

Загледан в крепостта, самотен свещеник мълвеше нещо сам на себе си. Беше прост пътуващ монах, но широкото чело и голямата уста му придаваха необичаен изглед.

— Това не е ли Екей? — попита Хидейоши, като потупа човека по рамото, леко, за да не го стресне.

Беше се отделил от една група военачалници, застанали малко по-встрани.

— А, сега! Господарят Хидейоши!

— Не бих очаквал да ви намеря тук — каза с бодър глас Хидейоши.

Отново тупна Екей по рамото и се усмихна в израз на привързаност.

— Дълго време мина, откакто се срещнахме за последен път. Мисля, че бе в дома на господаря Короку в Хачисука.

— Да, така беше. Наскоро, мисля, в края на годината в двореца Ниджо, дочух господаря Мицухиде да казва, че сте дошъл в столицата.

— Пристигнах с един пратеник от господаря Мори Терумото и останах малко в Киото. Този вече се върна у дома, но тъй като аз съм просто селски свещеник, без бърза работа, се отбивам тук-там по храмовете в Киото и извън него. Помислих, че сегашният строеж на господаря Нобунага ще даде добра тема за разкази, когато се прибера у дома и се отбих да хвърля един поглед. Трябва да кажа, че съм много впечатлен.

— Ваше Преподобие, чувах, също е свързан с някакъв строеж — отбеляза внезапно Хидейоши.

Екей видимо се стресна, но Хидейоши се засмя и добави:

— Не, не. Не крепост. Разбрах, че издигате манастир на име Анкокуджи.

— А, манастирът.

Лицето на Екей се отпусна и той се засмя.

— Анкокуджи вече е завършен. Надявам се да намерите време да ме посетите там, при все че, боя се, като господар на крепостта Нагахама, времето надали ще ви позволи това.

— Може и да съм станал господар на крепост, но доходът ми е все още нисък, тъй че нито положението, нито думата ми тежат кой знае колко. Обзалагам се обаче, че изглеждам малко попораснал, откакто ме видяхте за последно в Хачисука.

— Не, не сте се променили ни най-малко. Млад сте, господарю Хидейоши, но пък и почти всички сред воините на господаря Нобунага са още в разцвета на силите си. От самото начало бях поразен от величието на замисъла за тази крепост и от духа на неговите пълководци. Той сякаш е дарен със силата на изгряващо слънце.

— Парите за Анкокуджи дойдоха от господаря на западните области Терумото, нали? Неговите владения са богати и силни и аз допускам, че родът на господаря Нобунага не може да се мери с тях, дори по отношение на даровити люде.

На Екей изглежда не му се искаше да се замесва в такъв разговор и той още веднъж похвали строежа на кулата и великолепния вид на всичко наоколо.

Накрая Хидейоши каза:

— Нагахама е на брега, право на север оттук. Лодката ми е вързана наблизо, тъй че защо не дойдете да ми погостувате за една-две вечери? Получих малко отпуск и мислех да се върна обратно в Нагахама.

Екей използва тази покана бързо да се оттегли.

— Не, може би ще се отбия при вас някой друг път. Моля, предайте поздравите ми на господаря Короку или по-скоро, искам да кажа, на господаря Хикоемон, сега, след като е вече един от служителите ви.

И той внезапно си тръгна.

Докато Хидейоши гледаше как Екей се отдалечава, двама монаси с вид на негови ученици излязоха от една проста къща и се затичаха след него.

Придружаван само от Мосуке, Хидейоши отиде на мястото на строежа, което приличаше досущ на бойно поле. Тъй като не му бяха поверили важни отговорности в строителната работа, нямаше нужда да пребивава постоянно в Адзучи, но въпреки това често пътуваше с кораб от Нагахама дотук.

— Господарю Хидейоши! Господарю Хидейоши!

Някой го викаше. Огледа се и видя към него да тича Ранмару, усмихнал се с два реда хубави бели зъби.

— А, господин Ранмару. Къде е Негово Височество?

— Цяла сутрин беше на голямата кула, но сега си почива в храма Соджицу.

— Ами да идем там.

— Този монах, с който току-що говорихте, господарю Хидейоши, не беше ли Екей, прочутият физиономист?

— Точно така. Чувал бях това от някого другиго. Чудя се дали един физиономист действително може да познае същинската природа на човека? — каза Хидейоши, като се преструваше, че темата малко го интересува.

Винаги, когато говореше с Хидейоши, Ранмару не си мереше думите като с Мицухиде. Това не значеше, че смяташе Хидейоши за лесна плячка, но понякога този по-възрастен човек се преструваше на глупав и за оръженосеца бе лесно да намира общ език с него.

— Физиономистите наистина познават! — възрази той. — Майка ми винаги казва така. Тъкмо преди баща ми да загине в сражение, един от тях предрекъл неговата смърт. А и работата е, че… ами, интересува ме нещо, което е казал Екей.

— Да не би той да ти е гледал по лицето?

— Не, не. Не става дума за това.

Огледа се в двете посоки на улицата и поверително добави:

— За господаря Мицухиде е.

— Господарят Мицухиде!

— Екей казал, че имало лоши предзнаменования — имал вид на човек, който ще се обърне против господаря си.

— Ако търсиш нещо такова, все ще го откриеш. Но не и у човек като господаря Мицухиде.

— Не, наистина! Екей е казал така.

Хидейоши слушаше усмихнат. Повечето хора биха се скарали на Ранмару, че безогледно разпръсква разни слухове, но докато говореше такива неща, той почти приличаше на пеленаче. След като се пошегува малко с него, Хидейоши го попита по-сериозно:

— От кого за бога си чул тези работи?

Ранмару веднага реши да му се довери и отвърна:

— Асаяма Ничиджо.

Хидейоши кимна с глава, като че вече бе очаквал това.

— Не самият Асаяма ти каза това, нали? Със сигурност трябва да си го научил от някого другиго. Я да видя дали мога да отгатна.

— Опитайте.

— Да не е била майка ти?

— Как познахте?

Хидейоши се засмя.

— Не, наистина. Как познахте? — настоя Ранмару.

— Миоко от самото начало би повярвала на нещо такова. Не, може направо да се каже, че тя обича такива работи. И добре се познава с Асаяма. Ако зависеше от мен обаче, бих казал, че Екей по го бива да се вглежда в лицето на една област, отколкото в тези на хората.

— Лицето на една област ли?

— Ако да съдиш за характера на човека, като гледаш чертите на лицето му, може да се нарече физиономика, то също така трябва да се казва и преценката на една област по този начин. Разбрах, че Екей е изучил това изкуство. Не трябва да отиваш твърде близо до хора като него. Може да не прилича на нещо повече от монах, но всъщност е на служба при Мори Терумото, господаря на западните области. Как мислиш, Ранмару? Не съм ли много по-добър от Екей в изучаването на лицата? — засмя се Хидейоши.

Пред погледите им изникнаха портите на храма Соджицу. Докато изкачваха каменните стъпала, двамата мъже още се смееха.

Строежът на крепостта видимо напредваше. В края на втория месец от тази година Нобунага вече бе напуснал Гифу и се пренесе да живее тук. Крепостта в Гифу получи неговият най-голям син — деветнадесетгодишният Нобутада.

Обаче, докато крепостта Адзучи се извисяваше над този важен кръстопът, несравнима по сила и като знак за началото на съвършено нова епоха в строежа на укрепления, имаше такива, които силно бяха разтревожени от нейната военна мощ. Сред тях бяха монасите-воини от Хонганджи, Мори Терумото от западните области и Уесуги Кеншин от Ечиго.

Адзучи се издигаше на пътя, който водеше от Ечиго в Киото. Разбира се, Кеншин също имаше планове по отношение на столицата. Стига да му се предоставеше подходящата възможност, той щеше да прекоси планините, да излезе северно от езерото Бива и с един удар да развее знамената си в Киото.

Прогоненият шогун Йошиаки, за когото известно време не се чуваше нищо, пращаше на Кеншин писма, с които се опитваше да го подтикне към действие.

Готова е само външната страна на крепостта Адзучи. Трезво погледнато, довършването на вътрешността й ще отнеме още две и половина години. Веднъж след като крепостта е построена, би могло направо да се каже, че пътят между Ечиго и Киото е заличен. Сега е времето да се нанесе удар. Ще обиколя областите и ще свържа в съюз всички враждебни на Нобунага сили, което значи господаря на западните области Терумото, Ходжо, Такеда и Вашия собствен род в Ечиго. Ако Вие обаче преди това смело не застанете начело на този съюз, не очаквам въобще никакъв успех.

Кеншин се усмихна пресилено и се замисли. Нима тази лястовичка смята да прехвърча насам-натам, докато той навърши сто години? Не беше от онези лековерни предводители, които биха оставили нещата така.

От Нова година до лятото той постепенно премести своите хора в Кага и Ното, откъдето те сега застрашаваха границите на рода Ода. От Оми със светкавична скорост бе пратена помощна войска. Оглавени от Шибата Кацуие, силите на Такигава, Хидейоши, Нива, Саса и Маеда подгониха врага чак до Канацу и опожариха селата, които би могъл да използва за прикритие.

От стана на Кеншин пристигна пратеник и високо обяви, че писмото, което носи, трябва да бъде прочетено само от Нобунага.

— Това без съмнение е личният почерк на Кеншин — каза Нобунага, докато сам разчупваше печата.

Дълго слушам за Вашата слава и съжалявам, че още не съм имал удоволствието да се запозная с Вас. Сега, изглежда, е най-добрата възможност за това. Ако пропуснем да се срещнем в битка, после и двамата дълги години ще съжаляваме. Двубоят е определен за утре сутрин в Часа на заека. Ще Ви чакам при река Канацу. Всичко ще се реши, когато се изправим лице в лице.

Беше официално предизвикателство за бой.

— Какво стана с пратеника? — попита Нобунага.

— Веднага си тръгна — отговори един от служителите.

Нобунага не успя да се сдържи да не потрепери. Тази нощ изведнъж обяви, че вдигат стана, и силите му се оттеглиха.

По-късно Кеншин много се смя на случката.

— Не е ли тъкмо това, което може да се очаква от Нобунага?! Ако бе останал на мястото си, на следващия ден всичко щеше да зависи от копитата на моя кон и заедно със срещата, можех да му окажа услугата да отрежа право там посред реката и главата му.

Нобунага обаче бързо се върна в Адзучи с една дружина свои войници. Като си помислеше за старомодното писмо-предизвикателство на Кеншин, не можеше да се сдържи да не се усмихне.

— Така сигурно е примамил Шинген при Каванакаджима. С положителност е безстрашен мъж. Много се гордее с тази негова дълга сабя, изкована от Адзуки Нагамицу — не мисля, че бих искал да я видя със собствените си очи. Колко тъжно, че Кеншин не се е родил в старите хубави дни, когато са носели доспехи с червени ресни и златни плочици. Чудя се, какво ли мисли за Адзучи, с нейната смесица от японски, южноварварски и китайски стил. Всички тези промени във въоръжението и способите за водене на битка през последното десетилетие ни доведоха в един нов свят. Как може човек да казва, че военното изкуство също не се е променило? Сигурно се присмива на отстъплението ми като на страхливост, но аз пък не мога да не се смея, че в закостенялото си мислене той отстъпва на всеки един от моите майстори и занаятчии.

Тези, които наистина се вслушаха в тези думи, разбраха много неща. Имаше обаче и такива, които никога не ще се научат на нищо ново.

След като Нобунага се върна в Адзучи, му казаха, че по време на северния поход между главнокомандващия Шибата Кацуие и Хидейоши се било случило нещо. Причината е неясна, но между двамата назрели разногласия относно начина за водене на войната. Вследствие на това Хидейоши събрал своите отряди и се върнал в Нагахама, докато Кацуие пък бързо се обърна към Нобунага с думите:

Хидейоши сметна за ненужно да се съобразява с вашите заповеди и се върна в крепостта си. Поведението му е непростимо и трябва да бъде наказано.

От Хидейоши не дойде никакво известие. Като мислеше, че той трябва да има някакво убедително извинение за своите действия, Нобунага реши да се занимае с въпроса, след като всички предводители на северния поход се върнат. Един след друг обаче се понесоха слухове.

— Господарят Кацуие е извънредно ядосан.

— Господарят Хидейоши си е малко буен. Това, да оттегли своите отряди по време на поход, не е нещо, което един голям пълководец да може да направи и да запази същевременно честта си.

Накрая Нобунага нареди на един от служителите да проучи станалото.

— Хидейоши наистина ли се е върнал в Нагахама? — попита той.

— Да, почти сигурно изглежда, че е там — отвърна онзи.

Това предизвика гнева на Нобунага и той прати вестоносец с остри укори.

Такова държание е нагло. Най-малкото, покажи, че съжаляваш за постъпката си!

Щом пратеникът се върна, Нобунага го попита:

— Какво беше лицето му, когато чу как съм му се скарал.

— Имаше вид, като че си мисли: „Разбирам“.

— И това ли е всичко?

— После каза нещо, че имало нужда човек да си почине малко.

— Това е направо дръзко и той започва да става безочлив.

Изражението на Нобунага не показваше истинско раздразнение от Хидейоши, при все че устно го беше смъмрил. Въпреки това, когато Кацуие и останалите предводители на северния поход най-сетне се върнаха, Нобунага наистина се разгневи.

На първо място, макар на Хидейоши да бе наредено да остане под домашен арест в крепостта Нагахама, той вместо да показва разкаяние всеки ден устройваше веселия със саке. Нямаше как Нобунага да не бъде ядосан и хората допускаха, че в най-лошия случай Хидейоши ще получи заповед да си направи сепуку, а в най-добрия, навярно ще бъде призован в крепостта Адзучи пред военен съд. След време обаче Нобунага изглежда съвсем забрави за станалото и повече дори не го спомена.

В крепостта Нагахама Хидейоши бе навикнал да спи до късно. Докато Нене видеше сутрин лицето на мъжа си, слънцето вече се бе изкачило високо в небето.

Даже майката изглежда се притесняваше и отбеляза пред Нене:

— Това момче направо не е на себе си тези дни, нали?

Нене трудно успя да се сети какво да отговори. Причината да спи до късно бе, че всяка вечер пиеше. Когато пиеше у дома, след четири-пет чашки вече беше почервенял и бързаше да свърши с вечерята. После събираше старите си воини, настроението на всички се вдигаше и те пиеха до късно през нощта, без да мислят кое време е. Завършекът бе, че той най-често заспиваше в стаята на оръженосците. Една вечер, докато минаваше с придворните си по коридора, жена му видя към нея бавно да се приближава някакъв мъж. Приличаше на Хидейоши, но тя извика:

— Кой е това там? — и се престори, че не го е познала.

Изненаданият й съпруг се обърна и опита да скрие смущението си, но успя само да създаде впечатление, като че се упражнява в някакъв вид танц.

— Загубих се.

Той политна към нея и за да се задържи, се хвана за рамото й.

— Ох, пиян съм. Поноси ме, Нене! Не мога да ходя!

Щом Нене го видя как се опитва да скрие състоянието си, избухна в смях. Заговори му с престорен гняв:

— Добре, добре, ще те понося. А къде всъщност отиваш?

Хидейоши се хвана за гърба й и почна да се кикоти.

— В твоята стая. Заведи ме в твоята стая! — замоли й се той и като дете зарита с крака във въздуха.

Гърбът на Нене се преви от тежестта и тя се пошегува с дамите:

— Я чуйте, къде да сложа този прашасал скитник, който намерих на пътя?

Момичетата така се развеселиха, че се хванаха за страните и сълзи потекоха от очите им. После, като празнуващи около увеселителна лодка, се събраха покрай мъжа, който Нене носеше и цяла вечер се забавляваха в стаята й.

Такива случаи бяха редки. Сутрин на Нене често й се струваше, че от нея се иска само да гледа киселото лице на мъжа си. Какво ли крие той? Бяха женени от петнадесет години. Нене вече минаваше тридесетте, а съпругът й бе на четиридесет и една. Не беше в състояние да повярва, че ежесутрешното раздразнено изражение на Хидейоши е просто въпрос на настроение. При все че се боеше от яда на своя мъж, това за което искрено се молеше, бе поне малко да успее да разбере тази негова болка и да облекчи страданието му.

В моменти като този майката на Хидейоши бе образец за Нене. Една сутрин свекървата стана рано и докато земята бе още покрита с гъста роса, отиде в зеленчуковата градина в северния вътрешен двор.

— Нене — обърна се тя към нея, — ще мине доста, докато господарят стане от сън. Хайде, докато имаме време, да наберем малко патладжани в градината. Вземи кошница!

Старицата се зае да къса патладжаните. Нене напълни една кошница и после донесе нова.

— Хей, Нене! И двете с майка ли сте там?

Беше гласът на съпруга й — този съпруг, който напоследък толкова рядко се будеше рано.

— Не знаех, че си станал — извини се Нене.

— Не, сепнах се изведнъж. Дори и оръженосците се стреснаха.

Хидейоши бе широко усмихнат — нещо, на което не бе ставала свидетел от доста време насам.

— Такенака Ханбей ми съобщи, че един кораб с пратеническо знаме е потеглил от Адзучи за насам. Веднага станах, поклоних се пред олтара в крепостта и сега идвам тук да се извиня, че последните дни така те пренебрегвах.

— А-ха! Извинил си се на боговете значи! — засмя се майка му.

— Точно така. А сега трябва да се извиня на майка си и дори, мисля, на съпругата — каза той много сериозно.

— И идваш чак дотук за това?

— Да, и ако можеш да разбереш как само се чувствам, няма да има нужда повече да прибягвам до такива извинения.

— Ама е хитро това момче — засмя се отново майката.

Макар внезапната бодрост на Хидейоши да събуди известни подозрения у нея, тя скоро разбра причината.

— Господин Маеда и господин Нономура току-що пристигнаха пред крепостната порта като официални пратеници от Адзучи. Господин Хикоемон веднага излезе и ги заведе в стаята за прием на гости — обяви Мосуке.

Хидейоши освободи оръженосеца и се зае да бере патладжани заедно с майка си.

— Наистина добре узряват, а? Ти сама ли си торила лехите, майко?

— Не трябва ли да побързаш да се срещнеш с пратениците на Негово Височество? — попита тя.

— Не, почти точно знам защо са дошли, значи няма за какво да се суетя. Мисля да набера малко патладжани. Добре би било да покажа на господаря Нобунага хубавият им смарагдов цвят, както са покрити с утринна роса.

— Нима ще дадеш такива неща на пратениците като подарък за господаря Нобунага?

— Не, не, ще ги отнеса тази сутрин сам.

— Какво?!

В крайна сметка, Хидейоши си бе навлякъл гнева на своя господар и от него се очакваше разкаяние. Майка му се изпълни с тревога за него и скоро почти й прилоша от притеснение.

— Господарю? Идвате ли?

Ханбей бе дошъл да подкани Хидейоши да побърза и той накрая си тръгна от лехата с патладжани.

Щом свърши с приготовленията за път, Хидейоши помоли пратениците да го придружат до Адзучи.

Изведнъж той спря.

— О! Забравих нещо! Подаръка за Негово Височество.

Прати един служител да донесе кошницата с патладжани. Бяха ги покрили с листа и утринната роса още стоеше по моравата им обвивка. Хидейоши взе със себе си кошницата и се качи на кораба.

Градът под крепостта Адзучи не беше навършил и година, но една цяла трета от него вече бе построена и преливаше от благополучие. Всички пътници, които се спираха тук, биваха поразени от кипящия в този смайващ нов град живот. Тук пътят, който водеше към крепостната порта, бе сякаш застлан със сребро, стъпалата бяха от големи каменни блокове, стените гладко измазани, а вратите — с излъскани метални обкови.

И ако гледката бе наистина зашеметяваща, то величавостта на пететажната каменна кула, гледана било от езерото, било от улиците на града под нея или дори от самия крепостен двор, надхвърляше всяко описание.

— Ти дойде, Хидейоши.

Гласът на Нобунага отекна иззад затворената плъзгаща се врата. Заобиколена от всичкото злато, синя боя и лак на Адзучи, стаята бе украсена с проста мастилена рисунка.

Хидейоши още беше на известно разстояние, проснат по очи в близкото преддверие.

— Предполагам, че си чул, Хидейоши. Отказах се да те наказвам. Влез.

Хидейоши пристъпи от съседната стая със своята кошница с патладжани.

Нобунага го изгледа подозрително.

— Какво е това?

— Е, надявам се да ви се понрави, господарю.

Приближи се още малко и остави пред него патладжаните.

— Майка ми и жена ми отгледаха тези патладжани в градината на крепостта.

— Патладжани ли?

— Може да сметнете това за глупав и странен подарък, но тъй като пътувах с бърз кораб, помислих, че може да успеете да ги видите, преди да е изсъхнала росата. Откъснах ги от градината тази сутрин.

— Подозирам, че това, което си искал да ми покажеш, Хидейоши, не са нито патладжани, нито тазсутрешна роса. Какво точно би искал от мен да опитам?

— Моля ви да отгатнете, господарю. Аз съм един недостоен слуга и заслугите ми са нищожни, но вие ме издигнахте от прост земеделец до служител, който държи владение от двеста и двайсет хиляди крини. И все пак старата ми майка никога не пропуска да вземе сама в ръце мотиката, да полива зеленчука или да слага тор на кратунките и патладжаните. Всеки ден благодаря за урока, който тя ми дава. Без думи дори, тя ми казва: „Няма нищо по-опасно от това един земеделец да се издигне нависоко и трябва да свикваш, че завистта и укорите на другите идват от тяхното високомерие. Не забравяй миналото си в Накамура и винаги помни милостите, с които те е удостоил твоят господар.“

Нобунага кимна и Хидейоши продължи:

— Нима мислите, че след като имам такава майка, бих замислил по време на похода нещо, което да не е във ваша полза, господарю? Смятам уроците й за свой талисман. Дори когато открито се карам с главнокомандващия, у мен няма притворство.

В този момент един седнал до Нобунага гост се плесна по бедрото и възкликна:

— Тези патладжани са наистина добър подарък. Ще ги опитаме по-късно.

Хидейоши за първи път забеляза, че в стаята има друг човек — самурай, на вид скоро минал тридесетте. Голямата уста на мъжа сочеше силата на неговата воля. Челото му бе изпъкнало, а горната част на носа — възширока. Трудно бе да се каже дали е от селски род или просто с набито телосложение, но блясъкът в очите и лъскавата тъмночервеникава кожа сочеха силна вътрешна жизненост.

— И на тебе ли се харесаха патладжаните на майката на Хидейоши, Канбей? Аз самият много им се радвам — каза Нобунага засмян и после, вече със сериозен глас, представи госта си на Хидейоши.

— Това е Курода Канбей, син на Курода Мутотака, главен служител на Одера Масамото в Харима.

Щом чу това, Хидейоши не можа да прикрие изненадата си. Курода Канбей бе име, което постоянно слушаше. Освен това често бе виждал писмата му.

— Бога ми! Значи вие сте Курода Канбей?

— А вие сте онзи господин Хидейоши, за когото толкова често научавам по нещо?

— Винаги в писма.

— Да, но не мога да погледна на това като на първата ни среща.

— И ето ме сега тук — засрамен моля господаря си за прошка. Боя се, че ще ми се смеете — ето го Хидейоши, онзи, дето господарят винаги му се кара.

И той се засмя със смях, който кара сякаш да забравиш всичко. Нобунага също се засмя сърдечно. С Хидейоши можеше да се смее и на неща, които всъщност не са много весели.

Бързо сготвиха донесените от Хидейоши патладжани и не след дълго тримата мъже весело си пийваха. Канбей беше девет години по-млад от Хидейоши, но с нищо не му отстъпваше в разбирането на съвременните събития или в догадките си кой ще поеме върховната власт в страната. Не беше нищо повече от син на един служител на влиятелен род в Харима, но имаше малка крепост в Химеджи и отрано в своя живот хранеше голяма амбиция. Освен това, сред живеещите в западните области той бе единственият, доловил посоката на времената достатъчно ясно, за да дойде при Нобунага и тайно да му предложи незабавното завоевание на тези земи.

Голямата сила на запад бе родът Мори, чието влияние се простираше над двадесет области. Канбей живееше сред този род, но не бе впечатлен от мощта му. Съзнаваше, че историята на страната тече в едно общо русло. Въоръжен с това прозрение, потърси човека Нобунага. Само по това, вече можеше да се каже, че той не е обикновен мъж.

Казват, че един голям човек винаги ще разпознае друг. При разговора им по време на тази единствена среща Хидейоши и Канбей почувстваха такава силна близост, като че се познават вече от сто години.

Маймунката в поход на запад

Недълго след срещата с Курода Канбей, Хидейоши бе натоварен от господаря си с особена задача.

— Истината е — започна Нобунага, — че бих искал да включа в този поход цялата си войска, но положението още не позволява това. По тази причина избрах теб като човек, когото да облека с пълното си доверие. Трябва да поемеш три армии, да ги поведеш в западните области и да убедиш рода Мори да признае моето върховенство. Това е голяма отговорност, каквато знам, че само ти можеш да поемеш. Ще го направиш ли?

Хидейоши мълчеше. Беше така въодушевен и дотолкова изпълнен с благодарност, че не можа да отвърне веднага.

— Приемам — каза той накрая, дълбоко развълнуван.

Едва за втори път сега Нобунага събираше три армии и ги поверяваше на един от служителите си. Първият беше, когато постави Кацуие начело на похода в северните области. Това предишно начинание обаче не можеше да се сравни с навлизането на запад, толкова важно и трудно осъществимо.

Хидейоши се чувстваше, сякаш са сложили върху раменете му невероятна тежест. Като наблюдаваше неговото необичайно неуверено изражение. Нобунага изведнъж се поколеба и се запита, дали в крайна сметка такава отговорност не е прекалено голяма за неговия служител. „Има ли Хидейоши увереността да я поеме?“, попита се той.

— Ще се връщаш ли в крепостта Нагахама, преди да свикаш отрядите, Хидейоши? Или би предпочел да тръгнеш от Адзучи?

— С ваше позволение ще потегля от Адзучи още днес, господарю.

— И не съжаляваш, че напускаш Нагахама?

— Изобщо. Там са майка ми, жена ми и осиновеният ми син. За какво има да се тревожа?

Осиновен бе четвъртият син на Нобунага, Цугимару, когото Хидейоши отглеждаше при себе си.

Нобунага се засмя и после попита:

— Ако походът се проточи и сегашната ти област попадне в ръцете на твоя доведен син, къде ще се заселиш след това?

— След като покоря запада, ще помоля да ми го отстъпите.

— А ако аз не ти го дам?

— Вероятно бих могъл да завоювам остров Кюшу и да живея там.

Нобунага се засмя от сърце и забрави предишните си съмнения.

Хидейоши се върна въодушевен в жилището си и бързо извести Ханбей за нареждането на Нобунага. Той пък незабавно прати вестоносец при Хикоемон, който оглавяваше Нагахама в отсъствието на Хидейоши. През нощта Хикоемон потегли начело на една войска, за да се присъедини към господаря си. Между това, до всички военачалници на Нобунага бе разпратено спешно съобщение, което ги осведомяваше за назначението на Хидейоши.

Когато пристигна сутринта и надникна в жилището на господаря си, Хикоемон го завари да седи сам и да си маже прасците с мокса.

— Това добре предпазва по време на поход — отбеляза той.

— Още имам по гърба половин дузина белези от времето, когато като дете са ме лекували с мокса — отвърна Хидейоши, стиснал зъби заради силното парене. — Не обичам моксата понеже изгаря, но ако не направя това, майка ми ще се тревожи. Като пратиш вест в Нагахама, моля те, пиши й, че се мажа с мокса всеки ден.

Веднага щом привърши с мазането, Хидейоши се отправи за бойното поле. Отрядите, които този ден излязоха от града под крепостта Адзучи, будеха истински трепет. От високата кула Нобунага ги наблюдаваше как потеглят. „Далеч стигна тази Маймунка от Накамура“, помисли си той и безброй чувства се смесиха в гърдите му, докато гледаше как флага на Хидейоши със златната кратунка се губи в далечината.

Областта Харима бе нефритеното украшение в борбата между дракона на запада и тигъра на изтока. Дали щеше да се съюзи с новоиздигналите се сили на Ода? Или пък ще предпочете отдавнашната мощ на Мори?

И големите, и по-малките родове от западните области, които се простираха от Харима до Хоки, бяха изправени сега пред труден избор.

— Мори са опората на запада — казваха едни. — На тях със сигурност можеш да се опреш.

Други, не така уверени, им възразяваха:

— Не, не може да пренебрегваме внезапното издигане на рода Ода.

Хората правеха преценките си, като сравняваха силите на двамата противници — големината на земите им, броя на войниците и на съюзниците. В този случай обаче, като се вземе под внимание огромното влияние на Мори и големите владения на Ода, силите на двете страни изглеждаха приблизително равни.

На кой от двата рода принадлежеше бъдещето?

Тъкмо към тези западни области, блуждаещи между мрака и светлината и неспособни да изберат път за действие, потеглиха отрядите на Хидейоши на двадесет и третия ден от десетия месец.

На запад. На запад.

Отговорността бе тежка. Хидейоши яздеше под знака на златната кратунка и по лицето под забралото на шлема му се четеше загриженост. На четиридесет и една години е. Докато конят му равномерно чаткаше напред с копита, устата му се изкривиха в голяма безмълвна гримаса. Вятърът покриваше цялата войска с прах.

От време на време Хидейоши си напомняше, че настъпват към западните области. Той самият сигурно не би отдал толкова голямо значение на това, но на тръгване от Адзучи всички военачалници на Нобунага го поздравиха.

— Негово Височество най-сетне се реши да използва способностите ви. Вече стоите по-високо от всички, господарю Хидейоши. Ще трябва да оправдаете милостта на Негово Височество.

За разлика от тях, Шибата Кацуие имаше крайно недоволен вид.

— Какво? Него ли са направили главнокомандващ силите на запад?!

При самата мисъл за това се изсмя подигравателно.

Лесно бе да се разбере защо Кацуие говори така. Докато Хидейоши още бе слуга, носеше сандалите на Нобунага и живееше при конете в конюшните, той самият вече бе военачалник на рода Ода. Освен това беше женен за по-малката сестра на Нобунага и управляваше област от над триста хиляди крини. Най-сетне, когато Кацуие предвождаше северния поход, Хидейоши не се подчини на заповедите му и без предупреждение се върна в Нагахама. Като старши служител, сега Кацуие не си пестеше силите за какви ли не ходове, с които да омаловажи нападението над западните области.

Докато се друсаше на седлото на път за запад, Хидейоши непрестанно се подсмихваше.

Щом спокойният западен път му омръзнеше, в ума му все изникваха разни неща. Хидейоши избухна в смях; Ханбей, който яздеше редом с него, помисли, че може да не е чул нещо и за да се увери, попита:

— Казахте ли нещо, господарю?

— Не, нищо — отвърна Хидейоши.

Този ден войската му бе изминала прилично разстояние и вече наближаваха границата на Харима.

— Щом влезем в Харима, те очаква едно приятно преживяване, Ханбей.

— А, и какво ще е това?

— Не мисля, че преди си се срещал с Курода Канбей.

— Не, не съм, но от доста време чувам името му.

— Той е човек на нашето време. Когато се срещнете, мисля, че ще станете верни приятели.

— Слушал съм доста разкази за него.

— Син е на един старши служител на рода Одера и едва наскоро е навършил трийсет.

— Предложението за този поход не беше ли на господаря Канбей?

— Точно така. Умен мъж е и има проницателен поглед.

— Добре ли го познавате, господарю?

— Известен ми беше по писма, но преди не много време го срещнах за първи път в крепостта Адзучи. Половин ден разговаряхме съвсем открито. Да, чувствам се уверен. С Такенака Ханбей отляво и Курода Канбей отдясно, вече имам полеви щаб.

В същия миг нещо предизвика бурно безредие сред отрядите отзад. Някой в частта на оръженосците гръмко се смееше.

Хикоемон се обърна и даде нареждане на главния оръженосец Мосуке. На свой ред момчето извика на дружината си:

— Тихо! Една войска върви напред с достойнство.

Когато Хидейоши попита какво става, Хикоемон доби притеснен вид.

— Откакто позволих на оръженосците да яздят, те препускат през строя, все едно, че са на излет. Вдигат сума ти шум, пускат си шеги и дори Мосуке не може да ги обуздае. Може би в крайна сметка е най-добре да ги оставим да вървят пеш.

Хидейоши се засмя вяло и погледна назад.

— Весели са, понеже са толкова млади. Навярно ще е трудно да ги държим изкъсо, с тази тяхна веселост. Остави ги. Нали никой още не е паднал от коня?

— Изглежда най-младият от тях, Сакичи, още не е свикнал с ездата и някой си е помисли, че ще е много забавно да го бутне долу.

— Сакичи е паднал от коня си ли? Е, и това е добър урок.

Войската продължи ход. Пътят навлезе в Харима и вечерта, точно според предвиденото, те пристигнаха накрая в Касуя.

За разлика от мрачното водачество на Шибата Кацуие, който зачиташе само правилата и официалностите, или от строгата суровост на Нобунага, предводителството на Хидейоши се отличаваше на първо място с непринуденост. Каквито и трудности или военни злополучия да сполетяха отрядите му, от тях винаги се излъчваше бодрост и общото чувство, че цялата войска е като едно семейство.

Така, за тази дружина оръженосци, съставена от момчета от единадесет до шестнадесет години, беше лесно да нарушават военната дисциплина, но Хидейоши, като че глава на семейството, просто смигна и каза: „Остави ги“.

Докато първите редици мирно влизаха в Харима — съюзна на тях област посред земите на врага — почна да се стъмва. Притиснати от съседите си, хората от областта все пак запалиха сега големи огньове и посрещнаха отрядите на Хидейоши с „добре дошли“.

Така бе направена първата крачка към покоряването на западните области. Когато дългата колона от отряди почна да влиза в двойна редица вътре в крепостта, вечерта се изпълни със звън на оръжие. В първата част носеха знамената, втората бяха стрелците с пушка, третата — тези с лък, четвъртата — копиеносците и петата — войниците с мечове и алебарди. Централният отряд се състоеше от конници и пълководци, струпани около Хидейоши. Заедно с барабанчиците, знаменосците, военната стража, надзирателите, запасните и товарните коне и съгледвачите, тук имаше общо към седем хиляди и петстотин мъже и страничният наблюдател можеше само да заключи, че това наистина трябва да е страховита сила.

Курода Канбей стоеше пред портата на крепостта Касуя и ги посрещна с „добре дошли“. Щом го видя, Хидейоши бързо слезе от коня и с усмивка пристъпи към него. Канбей също излезе напред, извика за поздрав и протегна ръце. Като се прегърнаха, сякаш са дългогодишни приятели, двамата влязоха в крепостта и Канбей представи Хидейоши на неговите нови служители. Всеки от мъжете казваше името си и се заклеваше във вярност на Хидейоши.

Сред тези имаше един, който изглеждаше да е с превъзходен характер.

— Аз съм Яманака Шиканосуке — представи се той, — от малцината оцелели служители на рода Амако. Досега сме се сражавали редом, но в различни поделения и никога не сме се срещали. Сърцето ми обаче подскочи, щом чух, че настъпвате на запад и аз помолих господаря Канбей да каже някоя добра дума в моя полза.

При все че Шиканосуке бе коленичил с наведена глава, по ширината на раменете му Хидейоши можеше да познае, че е далеч по-висок и широкоплещест от обикновеното. Щом се изправи, мъжът надвиши шест лакътя. Изглеждаше на около тридесет години. Кожата му имаше цвят, подобен на желязо, а погледът пронизваше като на сокол. Хидейоши го погледна за миг, сякаш не успяваше точно да си спомни кой е.

Канбей му помогна:

— Това е човек, чиято вярност в наше време е рядка. Преди е служил на Ямако Йошихиса, един господар съсипан от Мори. От много години показва неизчерпаема преданост и вярност при най-тежки обстоятелства. През последните десет е участвал в различни сражения и бродил от място на място, като нападал Мори с един малък отряд, опитвайки се да възвърне на своя господар неговото предишно владение.

— Дори и аз съм чувал за верния Яманака Шиканосуке. Но какво имахте предвид, когато споменахте, че сме били в различни поделения? — попита Хидейоши.

— По време на похода срещу рода Мацунага, аз се сражавах при връх Шиги редом с отрядите на господаря Мицухиде.

— Били сте при връх Шиги?

Канбей отново се намеси в разговора:

— Тази дълга вярност при такива изпитания била сякаш обезсмислена, щом Амако бил разгромен от Мори. По-късно той тайно помолил господаря Нобунага за подкрепа, при любезното посредничество на господаря Кацуие. Точно в битката при връх Шиги Шиканосука е взел главата на свирепия Каваи Хидетака.

— Значи вие сте повалил Каваи — каза Хидейоши, сякаш съмненията му са се разсеяли и отново погледна към мъжа, този път широко усмихнат.

Хидейоши много бързо показа силата на своите отряди. Двете крепости Сайо и Кодзуки паднаха и до края на същия месец той разгроми съседния род Укита, съюзници на Мори. Такенака Ханбей и Курода Канбей бяха винаги редом с него.

Главният лагер бе пренесен в Химеджи. През това време Укита Наоие постоянно молеше рода Мори за подкрепления. В същото време, той повери на най-храбрия воин на Бидзен, Макабе Харуцугу, отряд от осем хиляди човека, с който този успешно му възвърна крепостта Кодзуки.

— Този Хидейоши в крайна сметка е едно нищо — хвалеше се Макабе.

Запасите на Кодзуки от барут и храна бяха попълнени и бяха пратени нови отряди за подкрепление.

— Предполагам, че не можем да оставим това така — предложи Ханбей.

— Мисля, че не — каза замислен Хидейоши.

След като дойде в Химеджи, той изцяло бе проучил положението в западните области.

— Кого мислиш да пратя? Струва ми се, битката ще бъде ожесточена.

— Шиканосуке е единствената възможност.

— Шиканосуке ли?

— Ти кой мислиш да бъде, Канбей?

Този изрази незабавно одобрение.

Шиканосуке получи заповедите на Хидейоши, подготви през нощта отрядите си и настъпи към крепостта Кодзуки. Краят на годината наближаваше и навън цареше остър студ.

Офицерите и хората на Шиканосуке бяха обзети от същия плам като своя предводител. Зарекли се да сразят Мори и върнат на власт Кацухиса, главата на рода Амако, те бяха хора с най-твърда преданост.

Щом военачалниците на Укита чуха от своите съгледвачи, че техен противник е родът Амако, оглавен от Шиканосуке, бяха поразени от страх. Само звука на това име предизвикваше у тях ужас, какъвто навярно изпитва птичката пред разярен тигър.

И няма съмнение, те се бояха от известията за настъплението на Шиканосуке много повече, отколкото биха се плашили от пряко нападение на самия Хидейоши.

По тази причина Шиканосуке бе най-подходящият човек, когото биха могли да пратят срещу крепостта Кодзуки. В крайна сметка с непоколебимата си преданост и храбростта си той предизвикваше пълно объркване и внушаваше страх, досущ като от разгневено божество. Дори и най-смелият военачалник на рода Укита, Макабе Харуцугу, изостави без бой крепостта Кодзуки, като си мислеше, че ако остане там да даде отпор на Шиканосуке, само напразно ще загуби прекалено много войници.

Докато хората на Шиканосуке влязат в крепостта и известят Хидейоши, че тя е била завладяна без всякакво кръвопролитие, Макабе вече беше поискал подкрепления. Като се обедини с една войска, предвождана от брат му, което правеше войниците им общо между хиляда и петстотин и хиляда и шестстотин души, Макабе потегли напред да отблъсне нападението. Спря сред облак прах на едно равно поле недалеч от крепостта.

Шиканосуке погледна от наблюдателницата.

— Не е валяло от повече от две седмици. Я да ги посрещнем с огън — засмя се той.

Раздели войниците си на две части. Късно вечерта те скришом излязоха от крепостта, като едната от тях накладе огньове откъм подветрената срещу противника страна и подпали сухата трева. Заобиколени от пожарите, силите на Укита бяха напълно разгромени.

Сега в действие влезе вторият отряд на Шиканосуке, който се спусна напред, за да ги доунищожи. Никой не узна колко от неприятелите са загинали при последвалото клане, но вражеският предводител Макабе Харуцугу и брат му и двамата паднаха в битката.

— Допускам, че сега смелостта им ще намалее.

— Не, ще продължат да нападат.

Отрядите на Шиканосуке поеха обратно към Кодзуки и запяха победна песен. От главният лагер в Химеджи, обаче, пристигна вестоносец със заповед от Хидейоши да изоставят крепостта и да се върнат там. Съвсем естествено, по всички редици се понесе вик на бурно недоволство, което завладя дори и главата на рода Амако Кацухиса. Защо да напускат крепост, за чието превземане са се сражавали така яростно — и то разположена на толкова важно място?

— Въпреки всичко, щом това е заповедта на нашия главнокомандващ… — започна Шиканосуке, от когото се искаше и да успокои господаря Кацухиса и отрядите, и да ги отведе обратно в Химеджи.

След връщането, той незабавно се посъветва с Хидейоши.

— Ако мога да говоря направо, офицерите и хората ми до един изпитват недоверие към вашите заповеди. Аз също споделям чувствата им.

— За да запазя нещата в тайна, преди не казах на пратеника причината за отстъплението, но сега ще я кажа на вас. Крепостта Кодзуки беше чудесна примамка, с която да привлечем Укита. Ако сега я изоставим, те със сигурност ще я заредят отново с припаси, оръжия и барут. Сигурно дори ще подсилят гарнизона. И тогава ще ги ударим!

Хидейоши се засмя. Като сниши гласа си до шепот, той се наведе от походното столче и посочи със своето военно ветрило в посока към Бидзен.

— Укита Наоие без съмнение очаква аз за пореден път да нападна Кодзуки. Само че този път той сам ще поведе голяма войска и ние ще го надхитрим. Не ми се сърдете, Шиканосуке.

Старата година свърши. Сведенията на съгледвачите бяха точно според очакванията — Укита вече превозват големи припаси в Кодзуки, началството на крепостта е поверено на Укита Кагетоши, а за защита на стените й са пратени отбрани части.

Хидейоши обкръжи крепостта и нареди на Шиканосуке с десетхилядния му отряд да се скрие в околността на река Кумами.

Между това Укита Наоие, който замисляше тайно да нападне съвместно с гарнизона на крепостта войската на Хидейоши, лично поведе от Бидзен армията си.

Примамката бе сложена. Щом Наоие нападна Хидейоши, Шиканосуке връхлетя върху него като вихър и разби войската му на късчета. Самият Наоие едва успя с бягство да спаси живота си. След като се справи с Укита, Шиканосуке се присъедини към Хидейоши за общо нападение на крепостта.

Хидейоши атакува укреплението с огън. В пламъците вътре намериха смъртта си толкова много хора, че следващите поколения нарекоха мястото „Адската долина“

— Този път няма да искам от вас да изоставяте крепостта — каза Хидейоши на Амако Кацухиса. — Пазете я добре.

След като очисти Таджима и Харима от противника, Хидейоши победоносно се завърна в Адзучи. Остана там по-малко от тридесет дни, след което през втория месец отново да потегли на запад.

През време на този промеждутък западните области бързо се подготвяха за война. Укита Наоие прати на Мори спешно известие:

Положението е тежко. Това не е въпрос, който да засяга само областта Харима. Понастоящем Амако Кацухиса и Яманака Шиканосуке с подкрепата на Хидейоши са заели крепостта Кодзуки. Победата им ще има сериозни последствия, които родът Мори не може да си позволи да пренебрегне. Какво друго може да е това, ако не първа стъпка на отмъстителния и разгневен Амако, който бе сразен от рода Мори, към възвръщане на неговите загубени земи? Не трябва да пренебрегвате онова, което става. Вместо това още сега пратете една голяма войска и ги унищожете. Ние, Укита, ще бъдем в първите редици и ще ви се отплатим за многото някогашни услуги.

Най-доверените военачалници на Мори Терумото бяха синовете на неговия дядо, великия Мори Мотонари. Бяха известни като „Двамата чичовци от рода Мори“. И двамата бяха наследили достоен дял от дарбите на баща си. Кобаякава Такакаге бе мъж с дълбока мъдрост, а Кикава Мотохару — твърд, добродетелен и даровит.

Докато бе жив, Мотонари поучаваше своите деца по следния начин:

— Най-общо казано, няма никой за който да е така сигурно че ще донесе нещастия на света, както човекът домогващ се до власт над страната, но лишен от способностите да управлява. Щом такъв човек се възползва от момента и наистина се опита да завладее Империята, няма как да не последва бедствие. Трябва да помните кои сте и да останете в западните области. Достатъчно ще е, ако сте решени да не оставате по-назад от другите.

Заветите на Мотонари се почитаха до ден-днешен. Ето защо Мори бяха лишени от амбициите на Ода, Уесуги, Такеда или Токугава. Затова и при все че дадоха убежище на бившия шогун Йошиаки, влизаха във връзка с монасите-воини от Хонганджи и дори бяха сключили таен съюз с Уесуги Кеншин, това всичко имаше за цел просто да подсигури западните земи. Изправени пред настъплението на Нобунага, те използваха крепостите в подвластните им външни области само като първа защитна линия за своето собствено владение.

Сега обаче бе яростно нападнат самият запад. Един от краищата на тази защитна линия вече се откъсна — доказателство, че дори западните области не са в състояние да останат встрани от вихъра на времената.

— Главната сила трябва да е съставена от обединените сили на Терумото и Такакаге и те заедно трябва да нападнат Кодзуки. Аз ще поведа войниците на Инаба, Хоки, Идзумо и Ивами, по пътя ще се слеем с тези на Тамба и Таджима, с един удар ще настъпим към столицата и в съюз с Хонганджи ще ударим право по седалището на Нобунага в Адзучи.

Този дързък план бе предложен от Кикава Мотохару, но нито Мори Терумото, нито Кобаякава Такакаге поискаха да го одобрят, със съображението че бил прекалено амбициозен. Всъщност, реши се първо да нападнат крепостта Кодзуки.

През третия месец на север потегли тридесет и пет хилядна войска на Мори. Малко преди това. Хидейоши бе заел крепостта Какогава в Харима, но частите му не възлизаха на повече от седем хиляди и петстотин души. Дори и да включеше харимските си съюзници, неговите отряди не можеха да се мерят с тези на Мори.

Външно Хидейоши поддържаше спокойствие и заявяваше, че при нужда ще пристигнат подкрепления. Неговите отряди и съюзници обаче бяха потресени от малобройността си в сравнение с Мори. Първите признаци на недоволство не закъсняха — Бесшо Нагахару, господарят на крепостта Мики и главният съюзник на Нобунага в източна Харима, премина на страната на врага. За да оправдае тази измяна, той разпръсна лъжливи слухове за Хидейоши, като в същото време покани Мори да влязат в крепостта му.

Някъде по това време Хидейоши получи неочаквана вест — Уесуги Кеншин от Ечиго бе починал. Добре се знаеше, че Кеншин пие много и се предполагаше, че може да е свършил от мозъчен удар. Имаше обаче някои, които изказаха предположението, че е бил убит. Тази вечер Хидейоши остана на връх Шоша с поглед, зареян в звездите и размишляваше за необикновения характер и живот на Кеншин.

Крепостта Мики имаше много съюзни укрепления в Ого, Хатая, Ногучи, Шиката и Канки. Всички последваха нейния пример и вдигнаха знамето на метежа. Началниците им се присмиваха на Хидейоши и неговата малка войска.

В този момент Канбей предложи на Хидейоши нов план.

— Ще ни се наложи навярно една по една да разбиваме тези малки крепости. Но мисля, че е най-лесно да превземем крепостта Мики, като извадим малките камъни около нея.

Първо Хидейоши превзе крепостта Ногучи, принуди Канки и Такасаго да се предадат и едно по едно опожари околните села. Вече наполовина бе подчинил рода Бесшо, когато от обсадената крепост Кодзуки пристигна бързо писмо от Шиканосуке.

Голяма войска на Мори обкръжи крепостта. Положението ни е отчайващо. Моля Ви, пратете подкрепления. Войниците на Кобаякава са над двадесет хиляди, а Кикава предвожда около шестнадесет хиляди души. Освен това, към тях се присъедини към петнадесетхилядната войска на Укита Наоие, тъй че общите сили не може да са по-малко от петдесет хиляди. За да прекъсне съобщенията между Кодзуки и съюзниците ни, вражеската войска копае през равнината дълъг ров и издига дървени огради и насипи. Имат също около седемстотин бойни кораба, които кръстосват морето край Харима и Сетцу и изглежда са готови да пратят тук подкрепления и припаси.

Известието не можеше да не прекъсне сегашните действия на Хидейоши. Това наистина бе тежка задача. И при това спешна. Изненадата обаче не беше пълна, тъй като той още от по-рано включваше в плановете си участието на Мори във войната.

Винаги когато Хидейоши бе притеснен, чувствата му намираха израз във вид на големи бръчки. Предвидил сегашното положение, той вече беше помолил Нобунага за подкрепления, но все още нямаше никаква вест от столицата. Нямаше представа дали вече са му били пратени отряди или пък не може да се очакват такива.

Крепостта Кодзуки, която сега Амако Кацухиса и Шиканосуке отчаяно отбраняваха, бе на границата на три области — Бидзен, Харима и Мимасака. Макар да беше само малко укрепление край едно планинско село, местоположението й бе ключово.

Поискаше ли някой да проникне в околността на Санин, Кодзуки беше преградата, която първа трябва да преодолее. Естествено бе Мори да отдават на това важно значение и Хидейоши беше впечатлен от проницателния поглед на противника върху положението. Нямаше обаче достатъчно сили, за да раздели войската си на две.

Нобунага не бе толкова тесногръд, че да не е в състояние да повери на подчинените си важни задачи. Общото правило обаче беше, че всичко трябва да бъде в неговите собствени ръце. Водещо начало за него бе, ако някой го заплашва с прекалено засилване на властта си, изобщо да не му оказва доверие. Хидейоши добре беше научил този урок. Макар и натоварен с отговорностите на главнокомандващ похода, той никога не вземаше по-важните решения сам.

Често пращаше писмени запитвания и винаги искаше съвета на Нобунага, дори и някому да можеше да се стори, че чака указания от Адзучи за всяка дреболия. Пращаше доверени служители като вестоносци, които подробно да долагат за положението, тъй че Нобунага да е наясно какво точно става.

Като взе решение по обичайния за него начин, Нобунага нареди незабавна подготовка за поход. Останалите военачалници обаче в един глас му възразиха. Нобумори, Такигава, Хачия, Мицухиде — всички бяха на едно и също мнение.

— Харима е бойно поле с опасни върхове и пътеки, пълно с планини и възвишения. Не е ли по-добре да пратите първо подкрепления и после да видите как ще постъпи противникът?

Друг един пълководец продължи мисълта:

— А ако походът на Негово Височество на запад неочаквано се проточи, Хонганджи могат да ни отрежат откъм гърба и да застрашат нашите хора едновременно по море и по суша.

Възраженията им убедиха Нобунага и той отложи заминаването. Не трябва обаче да се забравят и чувствата на военачалниците към Хидейоши при всяко свикване на военен съвет. Без да го казват открито, те сякаш питаха защо той е бил назначен за главнокомандващ и дори загатваха че задачата е била прекалено тежка за него. В основата на всички тези намеци стоеше също подозрението, че дори самият Нобунага да прати помощта, пак Хидейоши ще е този, който ще пожъне после славата от успеха.

Нобумори, Такигава, Нива и Мицухиде напуснаха столицата начело на около двадесет хиляди души и в началото на петия месец стигнаха в Харима. По-късно Нобунага прати сина си Нобутада да се присъедини към тях.

Между това, след като увеличи основните си части с първите пристигнали подкрепления водени от Араки Мурашиге, Хидейоши премести цялата войска, която сега стоеше на изток от крепостта Кодзуки, на връх Такакура. Като огледа тук отвисоко разположението на крепостта, той установи че би било извънредно трудно да влезе във връзка със затворените вътре техни съюзници.

Около възвишението, на което се издигаха стените, течаха река Ичи и притоците й. Освен това, и от северозапад, и от югозапад достъпът дотам бе затворен от непристъпните чуки на върховете Оками и Тайхей. До крепостта просто нямаше открит път.

Имаше само един, и той се пазеше от Мори. Освен това вражески укрепления и знамена се виждаха на всяка река, долина или връх. Защитена така от природата, крепостта можеше да бъде отбранявана, но самото естество на разположението й правеше пращането на подкрепления изключително трудно.

— Няма какво да направим — оплака се Хидейоши.

Бе все едно да признае, че като пълководец няма и най-малко понятие от това как се води битка.

Накрая, с падането на нощта нареди на хората си да накладат огньове. Да бъдат големи. Скоро от връх Такакура до към връх Микадзуки можеха да се видят гигантски пламъци, които се издигаха над хълмове и долини. През деня бяха окачили между дърветата по височините безброй флагове и знамена, колкото поне да покажат на врага, че войската на Хидейоши е тук и да окуражат малкия отряд вътре в крепостта. Така продължи до петия месец и пристигането на двадесетхилядното подкрепление начело с Нобумори, Нива, Такигава и Мицухиде.

Духът на всички се повдигна, но същинската промяна не оправдаваше такова въодушевление. Причината бе в това, че сега на едно място се събраха прекалено много бляскави пълководци. Изправени всички редом с Хидейоши, нито един от тях не искаше да бъде поставян в подчинено положение. Нива и Нобумори бяха и двамата по-старши от него, докато Мицухиде и Такигава не му отстъпваха по известност и ум.

Самите тези хора създадоха обстановка на съмнение в това, кой всъщност е главнокомандващ. Заповеди не могат да се издават дори и от две места, а сега те излизаха от няколко военачалници. Врагът бе в състояние да долови такива вътрешни затруднения. Отрядите на Мори бяха достатъчно бдителни, за да схванат неустойчивостта на положението. Една нощ частите на Кобаякава заобиколиха отзад подножието на връх Такакура и изненадващо нападнаха стана на Ода.

Хората на Хидейоши дадоха значителен брой жертви. След това отрядите на Кикава се придвижиха бързо от равнината зад тях нагоре към околността на Шикама и нападнаха изневиделица обоза на Ода, като изгориха корабите им и въобще направиха всичко по силите си, за да предизвикат объркване.

Една сутрин, щом погледна в посока към Кодзуки, Хидейоши видя, че през изминалата нощ наблюдателницата на крепостта е била изцяло разрушена. Като се осведоми за подробностите, разбра, че войската на Мори притежавала едно южноварварско оръдие и то навярно е разбило кулата на парчета, като я е ударило с някой голям снаряд. Впечатлен от тази проява на сила, Хидейоши тръгна за столицата.

Щом пристигна в Киото, с още прашни от пътя дрехи и набола по лицето брада, отиде право в двореца Ниджо.

— Хидейоши?

Нобунага трябваше да погледне Хидейоши повторно, само за да се увери, че това е той. Със сигурност не приличаше на човека, който потегли по-рано в поход, начело на неговите отряди. Погледът му бе празен, а около устата, като четина, бе поникнала рядка червеникава брада.

— Защо идваш с такъв потиснат вид, Хидейоши?

— Нямал съм и миг свободно време, господарю.

— Щом е така, защо си тук?

— Дойдох да помоля за указания.

— Що за дотеглив военачалник си ти?! Та нали те направих главнокомандващ? Ако все така искаш за всичко моето мнение, няма да има време да изпълниш плановете си в битката. И какво точно те въздържа сега? Не можеш ли да действаш сам?

— Раздразнението ви е изцяло оправдано, господарю, обаче вашите заповеди трябва да имат само един изпълнител.

— Щом съм те издигнал за главнокомандващ, съм ти дал и власт да действаш при всякакво положение. Разбираш ли желанията ми, значи твоите заповеди са и мои. Какво има толкова да те обърква?

— С цялото ми уважение към вас, точно това е мястото, където срещам известни трудности. Не искам и един войник заради мен да загине напразно.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Не можем да победим, ако сегашното положение продължава.

— И защо твърдиш, че битката е загубена?

— Сега, когато, при все че съм тъй недостоен, съм начело на войската, не възнамерявам да поведа хората си към жалък разгром. Поражението обаче е неизбежно. Надали сега можем да се мерим с Мори по боен дух, снаряжение и благоприятни позиции.

— Първото, което трябва да се помни — възрази Нобунага, — е, че ако главнокомандващият очаква поражение, то няма начин той да победи.

— Но ако предвидим погрешно и си помислим, че може да спечелим, поражението ни може да се окаже пагубно. Ако вашите отряди се опетнят с едно поражение на запад, враговете които дебнат навсякъде и естествено — Хонганджи, ще решат, че господарят на Ода се е препънал и че е дошло време да го сразят. Ще ударят гонговете и ще закрещят своите напеви, и тогава дори северът и изтокът ще се надигнат срещу вас.

— Знам това.

— Не трябва ли обаче да вземем пред вид, че нападението над западните области, и без друго важно, може да се окаже съдбоносно за рода Ода?

— Разбира се, не съм забравял това.

— Тогава защо не дойдохте сам на запад, след като оправих към вас толкова много молби? Сега времето решава всичко. Ако сега пропуснем възможността, после няма да имаме никакъв изглед за успех в същинската битка. Почти глупаво е да споменавам това, но знам, че вие сте засега първият пълководец, който е забелязал тази възможност и не разбирам, защо след като ви пращах молба след молба, не направихте нищо. При все че се опитах да примамя врага вън от лагера му, те не могат да бъдат предизвикани така лесно. Сега Мори събраха голяма войска и нападнаха Кодзуки, като използват за опора крепостта Мики. Та не е ли това добра възможност, пратена свише? Ще се радвам да стана примамката, която да ги привлече още по-надалеч. Тогава не бихте ли могли вие, господарю, лично да дойдете и с един удар да сложите край на тази игра?

Нобунага се замисли дълбоко. Тъй като не беше от хората, които в мигове като този са нерешителни, Хидейоши разбра, че неговият господар няма да отвърне със съгласие на молбата му.

— Не, това не е време за прибързани действия — каза накрая Нобунага. — Първо искам да мога точно да определя силата на рода Мори.

Този път Хидейоши бе този, който доби замислен вид. Нобунага продължи, сякаш му се караше:

— Не си ли се поуплашил малко от силата на Мори, след като очакваш поражение още преди да си им дал истинска битка?

— Не смятам, че би било вярност към вас, господарю, да вляза в битка, за която знам че ще завърши с поражение.

— Толкова ли са силни отрядите на западните области? Толкова ли е висок духът им?

— Да. Те защитават границите, които са бранили от времето на Мотонари и се стараят да укрепят владенията си отвътре. С тяхното богатство не може да се сравнява дори това на Уесуги от Ечиго или на Такеда от Кай.

— Глупаво е да се смята, че една богата област е винаги силна.

— Силата зависи от качеството на богатствата. Ако Мори бяха едни надменни прахосници, нямаше да има нужда да се тревожим заради тях и дори, всъщност, бихме могли да се възползваме тъкмо от това тяхно богатство. Двамата военачалници Кикава и Кобаякава са от голяма помощ на Терумото и поддържат завещаното им от техния предишен господар; офицерите и войниците пък са добродетелни и следват Пътя на самураите. Малцината, които взимаме в плен живи, внушават страх със своята надъханост и горят от злоба. Като виждам всичко това, не мога да не се оплаквам, че нашето нападение ще бъде толкова трудно.

— Хидейоши, Хидейоши — прекъсна го Нобунага с недоволно изражение. — А крепостта Мики? Натам потегли Нобутада.

— Съмнявам се, че ще падне лесно, дори и при способностите на вашия син.

— Що за военен е Бесшо Нагахару, управителят на крепостта?

— Корав мъж.

— Знаеш ли, ти само хвалиш противниците.

— Първо правило за воина е да познава своя противник. Допускам, че не е хубаво да хваля и пълководците, и войниците им, но говорих откровено, тъй като смятам за свой дълг да ви представя една вярна оценка.

— Допускам, че си прав.

Изглежда, в крайна сметка, макар и с неохота. Нобунага призна силата на противника. При все това вътре в него все още тлееше решимостта за победа и след малко той каза:

— Предполагам, че всичко това е така, Хидейоши, но трябва да има още нещо, което да отнема смелостта на нашите отряди.

— Точно така е!

— Постът на главнокомандващия не е лесен. Такигава, Нобумори, Нива и Мицухиде всички са стари военачалници. Да не би случайно да не следват твоите указания?

— Изключително проницателен сте, господарю.

Хидейоши провеси глава и по умореното му от битките лице се появи червенина.

— Може това да е била прекалено голяма отговорност за по-младия от тях Хидейоши — довърши той.

Без съмнение, прозираше тънките сметки на старшите служители, които възпряха Нобунага сам да влезе в битката. Дори и голямата войска на Мори да не си струваше притеснението, трябваше постоянно да си напомня да внимава за опасността откъм своите.

— Ето какво трябва да направиш, Хидейоши. Временно изоставете крепостта Кодзуки. Свържете се към силите на Нобутада, настъпете към Мики и прогонете оттам Бесшо Нагахару. После изчакайте за малко да видите, как ще постъпи неприятелят.

Основна причина за потиснатостта на войската беше това, че е разделена на две — половината да нападат крепостта Мики, а другата — да помагат на Кодзуки. Това бе последица от раздвоението в мненията на досегашните военни съвети на Ода. А причината за това раздвоение бе ясна. Малкият отряд на Амако, укрепил се в крепостта Кодзуки, изцяло зависеше от рода Ода. Да ги изоставят заради добиване на бързо преимущество би предизвикало безпокойство у останалите западни родове и щеше да ги накара да се запитат, що за човек е Нобунага. Ода със сигурност биха си спечелили името на ненадеждни съюзници.

Този, който разположи Амако Кацухиса и отрядите на Шиканосуке в Кодзуки, бе Хидейоши и сега сърцето му бе изпълнено с чувство на жал, привързаност и почти непоносимо състрадание. Знаеше, че ще стане свидетел на тяхната гибел. При все това, веднага щом получи новите заповеди на Нобунага, отвърна с незабавно:

— Да, господарю — и се оттегли.

Потисна чувствата си и потънал в мисли по пътя, се върна в западните области. „Да се избягват трудните битки и да се жънат победи там, където е лесно — такъв е законът на военното изкуство, си каза той. Изглежда, предприемането на тази стъпка има малко общо с доверието между двама съюзници, но ние от самото начало се сражаваме за една по-голяма цел. Ще трябва значи да понеса това, което се понася най-трудно.“

Щом се върна в стана си на връх Такакура, Хидейоши повика останалите пълководци и дословно повтаряйки думите на Нобунага, ги осведоми за взетото решение. Веднага след това даде заповед да вдигнат лагера и да се присъединят към войската на Нобутада. След като оставиха частите на Нива и Такигава да пазят тила, главните сили на Хидейоши и Араки Мурашиге започнаха отстъпление.

— Върна ли се вече Шигенори? — попита на няколко пъти Хидейоши, преди да си тръгне от връх Такакура.

Такенака Ханбей, който много добре знаеше за какво си мисли господарят му, се обърна назад към крепостта Кодзуки, сякаш не желаеше да се отдели от нея.

— Още ли го няма? — попита отново Хидейоши.

Шигенори бе един от служителите на Хидейоши. Преди две нощи той получи от него нареждане да отиде сам да отнесе съобщение в Кодзуки. Сега Хидейоши се тревожеше и продължаваше да се пита дали пратеникът му е успял да се промъкне между вражеските редици. Как ще постъпи Шиканосуке? Носеното от Шигенори известие на Хидейоши осведомяваше хората от крепостта за променената насока на битката.

Ще можете ли да се решите да прекрачите от смъртта към живота и да опитате пробив, за да се присъедините към нашите отряди? Ще ви чакаме до утре.

Денят дойде и те с очакване загледаха към крепостта, но войниците вътре дори не помръдваха. Не се забелязваше и никаква промяна сред войската на Мори, която обкръжаваше стените. Хидейоши и хората му сметнаха своите съюзници за обречени и напуснаха връх Такакура.

Защитниците на Кодзуки бяха потопени в отчаяние. И да бранят крепостта, и да я напуснат значеше за тях смърт. Дори непоколебимият Шиканосуке бе като замаян. Нямаше представа как да постъпи.

— Никой не е виновен за това — каза той на Шигенори. — Можем да се сърдим само на небето.

След като обсъди въпроса с Амако Кацухиса и останалите служители, Шиканосуке даде на пратеника своя отговор:

— Въпреки любезното предложение на господаря Хидейоши, немислимо е този малък и изтощен отряд да разкъса обсадата и да дойде при него. Трябва да потърсим някакъв друг начин.

Щом прати вестоносеца обратно, Шиканосуке тайно написа една бележка, предназначена за предводителя на нападателите. Мори Терумото. Писмото обявяваше, че се предават. Към Кикава и Кобаякава поотделно бяха отправени молби за застъпничество. Целта, естествено, беше да се пощади живота на господаря Кацухиса и да се запазят тези на седемстотинте души в крепостта. Нито Кикава, нито Кобаякава обаче поискаха да се вслушат в неколкократно повторените предложения на Шиканосуке. Имаше само един начин двамата да бъдат задоволени.

— Отворете крепостта — настояваха те — и ни предайте главата на Кацухиса.

Безразсъдство бе да търсят милост, след като ги принуждаваха да се предадат. Като преглъщаше мъчителните си сълзи, Шиканосуке се просна по очи през Кацухиса.

— Вашият служител не може да стори нищо повече. Колко тъжно е, че сте имали нещастието да се сдобиете с недостоен слуга като мене. Неизбежно е, господарю трябва да се подготвите за умиране.

— Не, Шиканосуке — каза Кацухиса и се извърна настрани. — Това, че обстоятелствата ни доведоха дотук, не е защото моите хора са лишени от способности. Не можем обаче да се сърдим и на господаря Нобунага. По-скоро за мен е наистина голяма радост, че съм заслужил предаността на служителите си и съм стоял начело на един самурайски род. Ти беше този, който ми вдъхна волята да възстановя името на рода и ни даде възможността да се изправим против нашите заклети врагове. Дори да бъдем сега разбити, за какво мога да съжалявам? Мисля, че съм направил всичко, което като мъж съм бил в състояние да сторя. Сега мога да почивам в мир.

Призори на третия ден от седмия месец Кацухиса по мъжествен начин си направи сепуку. Враждата между родовете Мори и Амако трая цели петдесет и шест години.

Най-голямата изненада обаче още предстоеше. Яманака Шиканосуке, мъжът, който въпреки най-страшните трудности и страдания се бе сражавал против Мори и който току-що бе помогнал на господаря си да извърши сепуку, пожела да не го последва в смъртта. Наместо това се предаде, като обикновен пешак отиде в лагера на Кикава Мотохару и безславно стана военнопленник.

Непознаваемо е сърцето на човека. Шиканосуке беше укоряван и от враговете, и от съюзниците си, които говореха за него, че както и да се е кълнял във вярност, щом се стигнало до безизходно положение, не могъл да не покаже своето истинско лице.

След няколко дни тези същите обаче щяха да чуят нещо още по-неочаквано — новина, която предизвика у тях отвращение и недоверие. Яманака Шиканосуке станал служител на рода Мори и в замяна на бъдещата си вярност получил една крепост в Суо.

— Що за глупаво псе?!

— Този човек не е достоен да бъде сред самураи!

Скоро името на Яманака Шиканосуке не будеше друго освен презрение. От двадесет години насам и врагове, и свои еднакво го смятаха за воин с несломима преданост, останал непреклонен сред множество трудности. Сега обаче хората се срамуваха, че така лошо са се заблуждавали. Омразата им бе съизмерима с по-раншната слава на Шиканосуке.

Този видимо изобщо не даваше ухо за всеобщите укори. През най-горещото време на седмия месец, поведоха него, семейството и служителите му към новото им имение в Суо. Придружаваха ги няколкостотин войници на Мори, които на думи ги водеха, но всъщност ни повече, ни по-малко ги охраняваха. Шиканосуке бе като пленен тигър, който все още може по всяко време да се разбеснее. Преди да са го затворили в клетка и приучили да получава храна, новите му съюзници не се чувстваха същински уверени. След няколкодневен преход стигнаха брода на река Абе в подножието на връх Мацу.

Шиканосуке слезе от седлото и седна на една голяма скала с лице към речния бряг.

Амано Кии от рода Мори също слезе и се приближи към него.

— Жените и децата вървят бавно — каза той, — затова ще ги пуснем първи да пресекат реката. Починете си за малко тук.

Шиканосуке само кимна. Напоследък не искаше да пилее думите си и бе станал доста мълчалив. Кии отиде до брода и извика нещо на мъжете на брега. Имаше само една-две лодки. Съпругата, синовете и служителите на Шиканосуке се накачиха един след друг в тях, докато накрая лодките заприличаха на малки хълмове, и потеглиха за отсрещния бряг.

Като гледаше натам, Шиканосуке избърса потта от лицето си и помоли своя прислужник да натопи парче плат в ледените води на реката. Другият му останал слуга беше отвел надолу коня си на водопой.

Зеленокрили насекоми жужаха около Шиканосуке. Бледа луна се показваше в късното следобедно небе. По земята пълзеше разцъфнал глог.

— Шиндза! Хикоемон! Сега е възможността! — прошепна най-старият син на Кии, Мотоаки, на двама мъже, застанали в сянката на няколко дървета, под които бяха вързани десетина коне.

Шиканосуке не ги забеляза. Лодката със семейството му почти бе стигнала средата на реката.

Речният вятър изпълваше гърдите му и цялата гледка замайваше просълзения му поглед. Сега той тъжеше и жалеше. Като съпруг и баща, сърцето му се късаше при мисълта за неговото останало без дом семейство.

Дори и най-храбрият воин има чувства, а за Шиканосуке казваха, че е по-мек от повечето мъже. Смелостта и доблестният дух пареха сега в очите му по-силно от горещото лятно слънце. Бе изоставен от Нобунага, скъса с Хидейоши, предаде крепостта Кодзуки и след това поднесе главата на своя господар на враговете му.

А сега още е тук и упорито се е вкопчил за живота. Какви бяха надеждите му? Каква чест му бе останала? Обидите на околните му се струваха като свирукането на скакалците, които сега подскачаха около него. Но докато ги слушаше и хладният ветрец облъхваше гърдите му, той нехаеше.

Една мъка

подир предишната

ще изпита докрай силата ми.

Това стихотворение бе написал преди доста години. Сега си го каза наум. Спомни си, какво се бе клел на своята майка, която го окуражаваше като млад, на предишния си господар и на боговете и как заричаше новата луна в пустото небе, преди да влезе в сражение:

— Дари ме с всякаква трудност!

Една по една бе успявал да преодолее всички трудности досега. Шиканосуке смяташе, че това е най-голямата радост за един мъж и най-доброто удовлетворение за самия него.

Сто изпитания, сами по себе си, не са причина за тъга. Като вървеше с тази своя вяра през живота, при всичките премеждия Шиканосуке бе изпитал и голяма радост. Продължи да гледа така на нещата дори и когато вестоносецът на Хидейоши му съобщи, че Нобунага е променил плановете си. Истината бе, че за миг се обезкуражи, но не обвини никого. Нито пък почувства горчивина. Никога, дори и сега, не бе потъвал в отчаяние и не си бе мислил: „Това е краят“. Вместо това гореше от очакване. „Още съм жив и ще живея чак докато пресекне дъхът ми!“ Имаше една голяма надежда — да се приближи до своя смъртен враг Кикава Мотохару и да умре, пронизвайки го в сърцето. Веднъж отнел живота на Кикава, с радост ще срещне своя предишен господар в отвъдното.

При все че Шиканосуке се бе предал, Кикава не бе достатъчно глупав да се срещне с него очи в очи, а любезно му предостави една крепост и го отпрати. Сега Шиканосуке тъжеше и се питаше кога ли за в бъдеще ще му се даде такава възможност.

Лодката, натоварена със семейството и служителите му, спря на отсрещния бряг. За миг вниманието му бе погълнато от гледката на това, как неговите домашни стъпват, заобиколени от голяма тълпа, на сушата.

Без нито звук зад Шиканосуке изникна голо острие и се вряза в рамото му. В същото време друго острие се удари в скалата, на която бе седнал. Искри хвръкнаха във всички посоки. Дори мъж като Шиканосуке можеше да бъде сварен неподготвен. Макар сабята да се заби надълбоко, Шиканосуке скочи на крака и сграбчи неуспелия убиец за перчема.

— Страхливец! — извика той.

Преживя първата рана, но нападателят му имаше и съучастник. Като видя другаря си застрашен, вторият мъж се спусна към Шиканосуке с размахана сабя и завика:

— Готви се да умреш! Това е заповед на господаря ни!

— Копеле! — процеди ядно през зъби Шиканосуке.

Блъсна първия нападател върху другаря му, който падна на земята. Видял се за миг свободен, Шиканосуке побягна към реката, като вдигаше високи пръски пяна.

— Не му давайте да избяга! — извика един от началниците на отряда и сам се затича напред.

Запрати с все сила копието си от брега. То удари бягащия в гърба и го повали по лице в реката. Дръжката щръкна право нагоре в почервеняващата вода, като забит в кит харпун.

Двамата убийци нагазиха в реката. Извлякоха за краката ранения Шиканосуке, приковаха го към земята и го обезглавиха. Струйки кръв потекоха между камъчетата на речния бряг, а миещите брега вълни на река Абе поаленяха като пламък. В същото време от другия бряг се носеха викове и писъци.

— Господарю!

— Господарю Шиканосуке!

Двамата прислужници на Шиканосуке се затичаха към него, но Мори бяха предвидили и това. Преди още да извикат, мъжете бяха заобиколени от желязна преграда и не можаха да направят и крачка повече. Щом разбраха, че техният господар е намерил края си, се биха с всичката останала им сила, докато и те го последваха в смъртта.

Тялото на човека не може да живее вечно. Непоколебимата вярност и чувство за дълг обаче дълго се пазят в бойното предание. Воините от по-късно време често казваха, че винаги, когато вдигнат поглед и зърнат новата луна в индиговосиньото небе, си спомнят за непобедимостта на Яманака Шиканосуке и ги обзема чувство на благоговение. В сърцата им Шиканосуке щеше да живее вечно.

Сабята на Шиканосуке и кутията за чай „Големия океан“ бяха пратени заедно с главата му на Кикава Мотохару.

— Ако не те бяхме посекли — каза Кикава, докато гледаше главата, — един ден ти щеше да държиш моята глава в ръцете си. Такъв е Пътят на самураите. След като си постигнал приживе, каквото си могъл, трябва да се примириш и да намериш покой в отвъдното.

Когато седем хиляди и петстотинте мъже на Хидейоши тръгнаха от Кодзуки, изглеждаше че ще настъпят към Таджима, но те изведнъж завиха към Какогава в Харима и се сляха с тридесетте хиляди на Нобутада. Лятото клонеше към края си.

Нападнати от тази голяма войска, и двете крепости Канки и Шиката бързо паднаха. Единствената, която се държеше, бе Мики, твърдината на рода Бесшо. Сраженията в които влязоха Ода при настъплението си към тази крепост, бяха на пръв поглед твърде леки, но превземането на поредица от укрепления по предната отбранителна линия на Мори стана с цената на голям брой хора. Обединените сили на Ода наброяваха тридесетте и осем хиляди души, но бе ясно, че врагът ще окаже значителна съпротива.

Една от причините този поход да изисква време бе, че редом с напредъка във въоръжението, поврат беше настъпил и в начина за водене на война. Общо взето, оръжието на хората от западните области бе по-добро от това на противниците на Ода в Ечидзен или Кай.

За първи път силите им биваха изправени срещу толкова барут и оръдия.

За Хидейоши това беше противник, от който може да научи много. Навярно Канбей уреди покупката, но самият Хидейоши беше първият, който изостави старите китайски оръдия и се снабди с произведени от южните варвари. Постави ги на върха на една наблюдателна кула. Щом видяха това, останалите военачалници на Ода също се завтекоха да се сдобиват с най-новите оръдия.

Щом чуха за боевете в западните области, от Хирадо и Хиката в Кюшу надойдоха множество търговци на оръжие и като залагаха живота си, се промъкнаха между корабите на Мори, за да стигнат до пристанищата по крайбрежието на Харима. Хидейоши подпомогна тези хора и ги свърза с останалите военачалници, на които каза да купуват от новото оръжие, независимо от цената.

За пръв път изпробваха силата на новите топове при крепостта Канки. Ода издигнаха малко възвишение срещу мястото на нападението и построиха върху него наблюдателна кула от дърво. След това поставиха отгоре едно голямо оръдие и го насочиха към стените. Пръстеният насип и портата лесно бяха съборени. Истинският прицел обаче бяха кулите и вътрешното укрепление.

Но врагът също имаше артилерия, както и най-новите пушки и барут. Наблюдателната кула на няколко пъти бе разбивана на парчета и изгаряна до основи, само за да бъде издигната отново и отново разрушена доземи.

През време на тези тежки сражения сапьорите на Хидейоши запълниха рова с пръст и се приближиха плътно до каменните стени, като при това подкопаха основите им с тунели. Работата продължаваше без прекъсване ден и нощ и на войниците вътре не бе оставен и миг, за да поправят щетите. Тези мерки най-сетне доведоха до падането на крепостта. След като превземането на малките укрепления в Шиката и Канки бе изисквала такива усилия, изглеждаше, че обсадата на главната крепост в Мики ще бъде още по-трудна.

На около половин час път от Мики имаше възвишение, наричано връх Хираи. Хидейоши разпъна лагера си там и разположи из околността осем хиляди души.

Един ден Нобутада посети върха. Двамата излязоха и огледаха вражеските позиции. Южно от противника се издигаха планини и възвишения, свързани с хребета на западна Харима. На север течеше река Мики. На изток имаше бамбукови гъсталаци, ниви и пущинак. Най-сетне, по заобикалящите я от трите й страни хълмове, крепостта бе обкръжена от цяла редица малки укрепления. Тези на свой ред имаха за център главната твърдина, в съседство с която стояха още два заградени със стени участъка.

— Кара те да се питаш дали може да бъде превзета бързо, Хидейоши — каза Нобутада, вперил поглед в крепостта.

— Сериозно се съмнявам в това. Тази крепост е като прогнил зъб с дълъг корен.

— Прогнил зъб ли?

Нобутада неволно се усмихна на сравнението на Хидейоши. От четири-пет дни страдаше от зъбобол. Лицето му бе отекло и леко загрозено. Сега се хвана за бузата и при забележката на Хидейоши не можа да не се разсмее. Паралелът между непревземаемата Мики и неговия болен зъб бе и забавен, и болезнен.

— Разбирам. Също като прогнил зъб. За да го извадиш, трябва търпение.

— Може зъбът да е само един, но той вреди на цялото тяло. Бесшо Нагахару кара хората ни да страдат. Да го оприличим на прогнил зъб не е достатъчно. Ако се поддадем на раздразнението и без да мислим, се опитаме да превземем крепостта, може да повредим не само венците, а и да докараме смъртта на пациента.

— Е, какво да правим тогава? Какъв е твоят замисъл?

— Съдбата на този зъб е ясна. Хайде просто по естествен път да разхлабим корена. А ако прекъснем продоволствените пътища и после от време на време разклащаме зъба?

— Моят баща Нобунага ми каза, ако няма добри изгледи за бързо нападение, да се оттегля в Гифу. Вие може да се погрижите за тези ходове и за всичко останало, аз се връщам там.

— Бъдете спокоен, господарю.

На следващия ден Нобутада, придружаван от останалите пълководци, напусна бойното поле. Хидейоши разположи около Мики своите осем хиляди войници, назначи командир на всеки от постовете и издигна дървени огради. Постави стража и прекъсна всички пътища, които водеха към крепостта. Особено важен за него бе отрядът, който пазеше пътя южно от укреплението. Ако вървиш по този път, на около четири часа в западна посока се излизаше на крайбрежието. Флотата на Мори често пращаше на това място големи конвои от кораби и оттам пращаше оръжие и припаси за крепостта.

— Осмият месец така освежава! — възкликна Хидейоши, загледан във вечерната луна. — Ичимацу! Хей, Ичимацу!

Оръженосците се появиха бежешком от лагера в надпревара кой да пристигне пръв. Ичимацу не беше между тях. Докато останалите се опитваха да се засенчат един друг, Хидейоши им каза какво иска.

— Разпънете рогозки на връх Хираи, на някое място с добър изглед. Довечера ще се съберем да съзерцаваме луната. Стига сте се били. Това ще бъде празненство, а не сражение.

— Да, господарю.

— Тораносуке.

— Господарю?

— Помоли Ханбей, ако се чувства достатъчно добре, за да излезе навън нощем, да дойде при мен.

Двама от тримата оръженосци се върнаха бързо и съобщиха, че са приготвили рогозката. Бяха избрали място близо до самия връх, на малко път нагоре от лагера.

— Наистина превъзходен изглед — отбеляза Хидейоши.

После се обърна отново към оръженосците и каза:

— Идете да поканите и Канбей. Жалко би било, ако той не види луната.

И прати един да изтича до палатката на Канбей.

Мястото за съзерцаване на луната бе приготвено под един голям бор. В бутилки със закривени гърла имаше студено саке, а върху квадратни подноси от кипарисово дърво — храна. Макар че обстановката надали бе разкошна, това беше напълно достатъчно за кратък отдих през време на военен поход, особено като се вземе предвид греещата отгоре луна. Тримата мъже седнаха в редица на рогозката — Хидейоши по средата, Канбей и Ханбей от двете му страни.

И тримата се вглеждаха в едно и също светило, но у всекиго то събуждаше напълно различни мисли. Хидейоши се сети за полята на Накамура, Ханбей си припомняше вълшебната луна над връх Бодай, а Канбей разсъждаваше за дните, които ги очакват.

— Студено ли ти е, Ханбей? — попита Канбей приятеля си.

Може би от внезапна загриженост, Хидейоши също се обърна и погледна към него.

— Не, добре ми е.

Ханбей поклати глава, но тъкмо в този миг лицето му бе на вид по-бледо от луната.

„Този надарен мъж има крехко здраве“, въздъхна нерадостно Хидейоши. Тревожеше се за това далеч повече от самия Ханбей.

Веднъж, докато яздеха към Нагахама, той повърна кръв, а през време на северния поход често боледуваше. Щом потеглиха този път, Хидейоши се опита да спре приятеля си да дойде, като настоя, че това ще значи да се пренапрегне.

— За какво говорите? — отвърна безгрижно Ханбей и в крайна сметка дойде с тях на бойното поле.

За Хидейоши бе успокоение да има Ханбей до себе си. Той излъчваше и видима, и невидима сила — отношенията им бяха като между господар и служител, но дълбоко в сърцето си Хидейоши гледаше на този човек като на свой учител. Особено сега, когато стоеше пред трудностите на западния поход, войната се проточваше, а мнозина от останалите пълководци бяха изпълнени със завист срещу му. Наближаваше най-стръмния склон в своя живот и това правеше подкрепата на Ханбей още по-важна.

Откакто навлязоха в западните области обаче, Ханбей на два пъти вече се разболя. Хидейоши бе така разтревожен, че му нареди да отиде при лекар в Киото. Но Ханбей се върна съвсем бързо.

— Боледувам, откакто съм се родил, тъй че съм привикнал с всичко това. В моя случай лечението би било безполезно. Животът на боеца е на бойното поле.

С тези думи той заработи в щаба с не по-малко от предишното усърдие, без дори съвсем дребен признак на умора. Телесната му слабост обаче не изчезна и колкото и силен да беше духом, нямаше начин по който да надвие болестта.

Докато войската се местеше от Таджима ги заваля проливен дъжд. Навярно заради изпитанията през това пътуване, Ханбей заяви, че не се чувствува добре със здравето и след като разпънаха лагер на връх Хираи, два дни не се показа пред Хидейоши. За него това бе обичайно докато боледува; най-вероятно не искаше да дава на своя господар повод за притеснение. Но тъй като през последните няколко дни Ханбей имаше здрав вид, Хидейоши помисли, че ще могат да поседят под луната и да поговорят, както не бяха правили от дълго време насам. Както Хидейоши се опасяваше обаче, в цвета на лицето на Ханбей имаше нещо не съвсем нормално и то не идваше просто от лунната светлина.

Щом усети загрижеността на Хидейоши и Канбей, Ханбей умишлено насочи разговора към друга тема.

— Канбей, според новината, която получих вчера от един служител в родната ми област, синът ви Шоджумару е съвсем здрав и най-сетне и привикнал към своята нова среда.

— След като той е във вашата област, Ханбей, аз съм съвсем спокоен. Дори рядко си помислям за това.

За малко двамата разговаряха за Канбеевия син. Докато слушаше тази беседа между бащи, Хидейоши, който още нямаше собствени деца, не можеше да не изпита известна завист. Шоджумару беше наследник на Канбей, но когато този разбра какво крие бъдещето, прати сина си при Нобунага, като залог за благонадеждност.

Повериха младия заложник на грижите на Ханбей, който го настани в крепостта Фува и се отнасяше към него, сякаш му е собствен син. Така, свързани от своята служба на Хидейоши, Канбей и Ханбей бяха станали и приятели. И макар като пълководци да си съперничеха, помежду им нямаше и най-малка ревност. Поговорката, че „двама големи не могат да стоят под един покрив“ надали важеше в полевия щаб на Хидейоши.

Докато наблюдаваше луната, пиеше саке и разговаряше за великите хора на миналото и настоящето, за възхода и упадъка на области и родове, Ханбей сякаш успя да забрави болестта си.

Канбей обаче го върна на темата.

— Дори сутринта някой да предвожда огромна войска, той не знае дали вечерта ще бъде жив. Но щом имаш някаква голяма амбиция, колкото и голям човек да си, за да я осъществиш, ти трябва да живееш дълго. Имало е много славни герои и верни служители, които след кратък живот са оставили имената си във вечността, но какво щеше да е, ако бяха преживели дори повече време? Съвсем естествено е да изпитваме съжаление заради краткостта на живота. Разрушението, което придружава изтласкването на старото и сразяването на злото, не е единствената работа на големия човек. Делото му не е завършено, докато не е преобразил страната си.

Хидейоши закима енергично. После се обърна към замълчалия Ханбей:

— Ето защо трябва да ценим своя живот. И по тези също причини бих искал да се грижите за здравето си, Ханбей.

— И аз мисля същото — добави Канбей. — Вместо да се изтощавате до крайност, защо не се оттеглите в някой храм в Киото, не си намерите добър лекар и не се погрижите за себе си? Предлагам ви това като приятел и мисля, би могло да се каже, че ще е знак на вярност към нашия господар, ако по този начин го дарите със спокойствие.

Ханбей слушаше, пълен с благодарност към своите двама приятели.

— Ще постъпя както казвате и за известно време ще отида в Киото. Тъкмо сега обаче подготвяме нашите планове и бих искал да тръгна, след като ги видя привършени.

Хидейоши кимна. Досега основаваше своите ходове на предложенията на Ханбей, но още не бе станал свидетел на техния успех.

— Заради Акаши Кагечика ли се тревожите? — попита той.

— Точно така — отвърна Ханбей и кимна. — Ако ми дадете пет-шест дни, преди да се оттегля за възстановяване, ще отида на връх Хачиман и ще се срещна с него. Ще се опитам да го убедя да се присъедини към нас. Имам ли позволението ви?

— Разбира се, това би било голямо постижение. Но ако нещо стане? Трябва да разберете, че възможността за неблагоприятен изход е приблизително осем-девет на десет. Тогава какво?

— Само ще умра — отговори Ханбей, без да мигне.

От начина, по който говори, ясно личеше, че не се хвали пред никого.

След падането на Мики поредният враг на Хидейоши щеше да бъде Акаши Кагечика. Засега обаче той не бе в състояние да превземе крепостта. Но обсадата не запълваше изцяло мислите му. Мики бе само една част от похода за покоряване на целия запад. Имаше, значи, малък избор дали да приема плана на Ханбей за привличане на Акаши.

— Ще отидете ли? — попита Хидейоши.

— Ще отида.

Въпреки смелото си решение, Ханбей все още се колебаеше. Дори и да премине през множеството опасности по пътя и да се срещне с Акаши, ако преговорите завършат без разбирателство, не можеше да се допуска, че врагът ще го остави да се върне жив. А и Хидейоши не можеше да е сигурен, че Ханбей би пожелал да си дойде с празни ръце. Да не би истинското му намерение да е да намери смъртта си? Дали от болест или убит от врага, може да умре само веднъж.

В този миг Канбей предложи друг план. Има няколко познати в обкръжението на Укита Наоие. Докато Ханбей влезе във връзка с рода Акаши, самият той може да отиде при тези старши служители на Укита.

Щом чу за това, Хидейоши незабавно се поуспокои. Може би е възможно да подронят силата на рода Укита. След началото на нашествието в западните области, Укита сякаш се държаха настрана и чакаха да видят коя страна ще добие преимущество. Укита Наоие се обърна за помощ към Мори, но ако успеят да го убедят, че бъдещето принадлежи на Нобунага… Освен това, съюзът на Укита с Мори може да се окаже без стойност, ако не получат от тях военна подкрепа. Това би могло да значи гибел на рода. Укита бяха научили това след оттеглянето на войската на Мори, веднага подир повторното превземане на Кодзуки.

— Ако Укита влязат в споразумение с нас, Акаши Кагечика няма да има друг избор освен да направи същото — отбеляза Хидейоши. — А подчини ли ни се Кагечика, Укита незабавно ще поискат мир. Отлично хрумване е да проведем наведнъж преговорите и с двете страни.

На следващия ден Ханбей помоли пред всички да му бъде позволено да си тръгне поради болест и обяви, че отива в Киото да се възстановява. Под този предлог, придружаван само от двама-трима прислужници, той напусна лагера на връх Хираи. След няколко дни Канбей направи същото.

Ханбей се отби първо при по-младия брат на Кагечика, Акаши Канджуро. Не бе приятел с него, но го бе срещал на три пъти в храма Нандзен в Киото, където и двамата се бяха упражнявали в дзен-съзерцание. Канджуро проявяваше силен интерес към дзен. Ханбей реши, че ако се обърне към него изхождайки от началата на Пътя, бързо биха стигнали до разбирателство. След това можеше да продължи разговора с по-големия му брат Кагечика.

Преди да са се срещнали с него, и Канджуро, и Кагечика чакаха и се питаха що за политика ще защитава пред тях Ханбей и доколко красноречив ще бъде: В крайна сметка той бе и учител на Хидейоши, и прочут майстор на военното изкуство. Когато обаче говориха с него, го намериха противно на очакванията си, за открит в думите човек, сякаш напълно чужд на сабята и военната хитрост.

Убедеността и откровеността на Ханбей бяха така различни от ходовете, които обикновено се прилагат при преговори между отделните самурайски родове, че Акаши му повярваха. Те прекъснаха връзките си с рода Укита. Едва след като изпълни задачата си, Ханбей помоли най-сетне за кратка почивка. Този път той наистина остави военните задължения настрана и отиде да възстанови здравето си в Киото.

Хидейоши говори с него преди заминаването и го помоли да посети Нобунага. Трябваше да го осведомят, че с успех са убедили Акаши Кагечика да се присъедини към съюзниците на Ода.

Щом чу новината, Нобунага бе повече от радостен.

— Какво? Превзели сте връх Хачиман, без да пролеете и капка кръв ли? Много добре!

Частите на Ода, които бяха разположени в цяла Харима, сега за първи път навлязоха в Бидзен. Тази първа крачка бе от голямо значение.

— Виждаш ми се отслабнал. Грижи се хубаво за себе си — каза Нобунага, загрижен за недоброто здраве на Ханбей.

В знак на благодарност за неговите заслуги той го награди с двадесет мерки сребро.

На Хидейоши пък написа следното:

В това положение си проявил необичайна мъдрост. Ще чуя подробностите, когато се срещнем лично, но ето засега един знак за моята благодарност.

Прати му сто мерки злато. Когато е радостен, Нобунага не сдържаше радостта си. Взе в ръка аления си печат и назначи Хидейоши за военен управител на Харима.

Дългият престой на връх Хираи и продължителната обсада на Мики не доведоха до нищо. С преминаването на Акаши на тяхна страна, обаче, Ода постепенно се доближиха до осъществяване на своите замисли. Но както можеше пък да се очаква от такъв виден род, Укита не се влияеха така лесно при преговори, при все че Канбей използваше до последно в разговорите с тях своя ум и проницателност. Във владение на областите Бидзен и Мимасака, Укита бяха притиснати между Ода и Мори. Така, не беше преувеличение да се каже, че бъдещето на западните области изцяло зависеше от решението им.

Укита Наоие следваше съветите на четирима старши служители — Осафуне Кии, Тогава Хиго, Ока Ечидзен и Ханабуса Сукебей. От тези, Ханабуса бе в далечна връзка с Курода Канбей. Тъкмо към него той се обърна най-напред. Канбей говори цяла нощ, като обсъжда настоящето и бъдещето на страната. Описа замислите на Нобунага и личността на Хидейоши и успя да спечели Ханабуса на своя страна.

После този убеди Тогава Хиго да се присъедини към тях, а след като привлече тези двама мъже, Канбей бе в състояние да се срещне с Укита Наоие.

След като изслуша доводите им, Наоие каза:

— Трябва да се съобразяваме с това, че на изток се явява една голяма сила в тази страна. Ако бъдем нападнати от господаря Нобунага и господаря Хидейоши, целият род Укита ще загине в защита на Мори. Моите собствени трима синове с радост биха посрещнали смъртта като заложници на вражеска земя, стига да спасят живота на хиляди войници и да донесат полза на страната ни. Ако успея да защитя тези владения и да спася хиляди живота, моите молитви ще бъдат изпълнени.

Тези думи на Наоие сложиха край на спора между неговите служители. Съвещанието привърши и Канбей получи от рода Укита писмо с уверение в приятелство, което отнесе на връх Хираи. Така Хидейоши спечели победа в тила на войската си, без да употреби дори и една стрела. Без кръвопролитие, двете области Бидзен и Мимасака станаха съюзници на Ода.

Естествено, Хидейоши искаше да осведоми възможно най-бързо своя господар за това щастливо събитие, но си помисли, че едно писмо може да се окаже опасно. Това бе въпрос на най-голяма тайна — докато не се е предоставила подходяща възможност, трябваше да крият този съюз от рода Мори.

Прати Канбей в Киото, за да осведоми Нобунага.

Този незабавно се упъти към столицата. Щом пристигна, беше приет от Нобунага.

Докато слушаше доклада на Канбей, господарят сякаш изпита необяснимо недоволство. Преди това, когато Такенака Ханбей дойде в двореца Ниджо и го извести за подчиняването на рода Акаши, Нобунага бе повече от радостен и го похвали. Този път обаче държанието му бе съвсем различно.

— По чия заповед направи това? Ако е била на Хидейоши, то добре ще го поразпитам! Той да влиза в какъв да е съюз с двете области Бидзен и Мимасака е най-голяма дързост. Върни се и му кажи това!

После, сякаш тези укори не са били достатъчни, продължи:

— Според писмото на Хидейоши след няколко дни, той ще дойде в Адзучи заедно с Укита Наоие. Кажи му, че няма да се срещна с Наоие, дори ако наистина пристигне тук. Всъщност, не искам да виждам и самия Хидейоши!

Бе така ядосан, че дори Канбей не можеше да го успокои. Дошъл напразно, той се върна в Харима, изпълнен с чувства на недоволство.

Макар че, предвид всички трудности, през които бе преминал Хидейоши, той се срамуваше да му каже какво точно се е случило, надали можеше да запази станалото в тайна. Щом погледна крадешком към лицето на господаря си, Канбей забеляза как по изпитите му страни се появява вяла усмивка.

— Да, разбирам — каза Хидейоши. — Ядосал се е, понеже на собствена глава съм сключил един ненужен съюз.

Той изглежда не бе така обезкуражен като Канбей.

— Допускам, че господарят Нобунага е очаквал от нас да разгромим Укита, за да може да раздели земите им между своите служители.

После, като се опитваше да утеши падналия духом Канбей, добави:

— Щом нещата не тръгнат според замисъла, се стига до истинска битка. Плановете които си готвил предишната нощ, на сутринта се променят, а онези от сутринта до следобед са вече други.

От своя страна Канбей изведнъж осъзна, че може да посвети целия си живот на този човек. Дълбоко в сърцето си усещаше, че дори не би мигнал да умре заради Хидейоши.

Хидейоши виждаше право в сърцето на Нобунага. Щом наистина знае как да му служи, очевидно неговият начин на мислене му е ясен. При все това, Канбей ясно разбираше, че настоящето доверие и положение на Хидейоши са спечелени с двадесет години усърдна служба.

— Е, тогава значи ли това, че сте сключили съюза с Укита, макар и да сте знаели, че това ще бъде против желанието на господаря Нобунага? — попита Канбей.

— Като зная желанията на господаря, нямаше съмнение, че той ще се ядоса. Когато Такенака Ханбей съобщи за покоряването на Ашика, Негово Височество бе така радостен, че щедро възнагради и Ханбей, и мене. Със сигурност му е било ясно, че това обстоятелство ще улесни падането на Укита, а едно успешно нападение би му позволило да раздели тяхната област и да я раздаде в награда за различни заслуги. Сега обаче, когато накарах Укита да ни се подчинят, не можем току-така да отнемем земите им, нали?

— Когато обяснявате нещата по този начин, мога да разбера намеренията на господаря Нобунага. Той обаче бе толкова ядосан, че няма лесно да ви се даде възможност за откровен разговор с него. Каза, че ако Укита Наоие дойде в Адзучи или дори ако вие дойдете да се застъпите за него, няма да приеме нито единия от вас.

— Независимо колко е сърдит, аз ще трябва да говоря с него. Когато съпруг и съпруга са си сърдити, има начини да се заобиколи кавгата, но няма полза да избягваш гнева на своя господар. Нищо няма да му достави по-голямо удоволствие от това да отида да се извиня, дори и да си спечеля един бой и той да ми крещи, докато с глупав вид лежа проснат в нозете му.

Хидейоши държеше в ръцете си писмената клетва, изискана от Укита Наоие, но той бе само предводител на походна войска. Ако няма одобрението на Нобунага, договорът би станал безполезен.

Освен това, като чиста проява на учтивост, обичаят изискваше Укита Наоие да отиде в Адзучи, да положи клетва пред Нобунага и да се осведоми за неговите заповеди. В уречения предварително ден Хидейоши го придружи дотам. Гневът на Нобунага обаче още не се бе разнесъл.

— Няма да се срещна с тях — това бе всичко, което той пожела да каже на Хидейоши посредством един от прислужниците си.

Хидейоши не знаеше какво да прави. Можеше само да чака. Върна се в стаята за гости, където седеше Наоие и му съобщи за изхода.

— Негово Височество днес не е в особено добро настроение. Ще ме изчакате ли за малко в жилището си?

— Неразположен ли е той? — попита натъжен Наоие.

Когато помоли за мир, той не търсеше съжалението на Нобунага. Все още можеше да разчита на страховита войска. „Какво е станало? Защо е този хладен прием?“ Тези думи така и не излязоха от устата му, но не можеше да не си ги мисли с негодувание.

Наоие не беше в състояние да търпи по-нататъшни унижения. Започна да си мисли, че би трябвало да се върне в своята област и да прати тук повторно поздрави, каквито вече да подхождат между двама врагове.

— Не, не — настоя Хидейоши. — Щом сега има пречка, може да се срещнем с него по-късно. Засега да отидем в града под крепостта.

Хидейоши бе уредил Наоие да отседне в храма Соджицу. Двамата бързо се върнаха там и след като смени официалните си дрехи, господарят се обърна към своя домакин:

— Ще тръгна от Адзучи преди залез-слънце и ще пренощувам в столицата. После, мисля, би било по-добре да се върна в Бидзен.

— Сега, защо искате да постъпите така? Най-малко, защо искате да си тръгнете, преди да сме се срещнали с господаря Нобунага?

— Вече не ми се иска да се срещам с него.

За първи път и с израза, и с думите си Наоие показа наяве своите чувства.

— А и мисля, че господарят Нобунага също не желае да се среща с мене. Освен това тук е неприятелска област, с която нищо не ме свързва. Навярно и за двама ни ще е по-добре, ако веднага си тръгна.

— Това ще накърни моята чест.

— Някой друг ден ще дойда да ви благодаря както подобава за вашето отношение към мене, господарю Хидейоши. И няма да забравя добрината ви.

— Моля ви, останете още една нощ. Не мога да понеса да гледам как двата рода, които събрах на мирни преговори, изведнъж отново стават врагове. Господарят Нобунага отказа днес да ни приеме и той има своите основания за това. Нека се видим довечера отново и аз ще ви ги обясня. Сега точно се връщам в жилището си, за да сменя тези дрехи. Почакайте ме, преди да започнете вечерята си.

Наоие нямаше как да постъпи, освен да почака до вечерта. Хидейоши се преоблече и се върна в храма. Докато вечеряха, те разговаряха и се смяха и когато свършиха, Хидейоши отбеляза:

— Е, добре. Обещах да ви кажа защо господарят Нобунага е така недоволен от мене.

И той заговори, сякаш току-що се е сетил за това. В желанието си да чуе обяснението на Хидейоши, Наоие бе отложел своето заминаване. Сега бе цял в слух.

С непревзета искреност Хидейоши обясни защо самоволно сключеното от него споразумение е разсърдило Нобунага.

— Нелюбезно е да говоря така, но и двете области Бидзен и Мимасака рано или късно щяха да станат владение на рода Ода. Така че, в действителност не беше необходимо да сключваме сега с вас мирен договор. Но ако господарят Нобунага не срази рода Укита, той не би бил в състояние да раздели земите му между своите пълководци като награда за бойните им заслуги. Освен това, непростимо бе, че дори не попитах за разрешение Негово Височество. Ето защо той е толкова ядосан.

Докато говореше това, се смееше, но понеже в думите му нямаше и капчица лъжа, истината излизаше наяве дори иззад чистосърдечната му усмивка.

Наоие бе като потресен. Зачервеното му от сакето лице изведнъж пребледня и кръвта се отдръпна от него. Той обаче не се съмняваше, че Нобунага разсъждава точно по този начин.

— И сега господарят е в лошо настроение — продължи Хидейоши. — Не иска да ме приеме, нито пък иска да се срещне с вас. Веднъж взел такова решение, ще остане непреклонен. Безпомощен съм и се чувствам ужасно заради вас. Залогът, който ми дадохте, още не е получил одобрение и аз не мога да сторя нищо, преди той да е бил скрепен с червения печат на Негово Височество. Ще ви го върна, тъй че свободно да можете да прекъснете отношенията си с нас, да отмените договора и утре сутринта бързо да се върнете обратно в Бидзен.

С тези думи Хидейоши извади писмото на Наоие и му го подаде. Този обаче спокойно се взираше в трепкащата светлина на лампите и отказа дори да се докосне до документа.

Хидейоши продължи да мълчи.

— Не — каза Наоие, като внезапно наруши тишината.

В учтив жест той прилепи дланите си една към друга.

— Ще ви помоля отново да сторите всичко по силите си. Ако обичате, бъдете мой застъпник пред господаря Нобунага.

Този път държанието му беше като на човек, предал се в нечии чужди ръце с пълна смиреност. Досега, изглежда, отстъпваше единствено заради силните доводи на Курода Канбей.

— Добре. Щом имате такова доверие в рода Ода — каза Хидейоши, кимна отсечено и се съгласи да поеме задължението.

Повече от десет дни Наоие стоя в храма Соджицу в очакване на изхода. Хидейоши побърза да изпрати вестоносец в Гифу с мисълта, че Нобутада може донякъде да успокои баща си. Този по начало имаше някаква работа в столицата и скоро след това тръгна за Киото.

Тогава Хидейоши, придружен от Наоие, се срещна с Нобутада. Накрая, при застъпничеството на последния, Нобунага се смили. По-късно на същия ден клетвата бе скрепена с червен печат и като скъса напълно своите връзки с Мори, родът Укита стана съюзник на Ода.

Само седем дни по-късно обаче, дали просто по случайност или от страх да не пропусне удобното време, един от пълководците на Нобунага, Араки Мурашиге, измени на своя господар, премина в лагера на врага и право пред нозете на Ода развя знамето на метежа.

Измяната на Мурашиге

— Лъжа е! Трябва да е лъжа!

Отначало Нобунага не можеше да повярва. Когато в Адзучи до него стигна вестта за бунта на Мурашиге, първата му мисъл бе, че това не е вярно. Сериозността на положението обаче бързо се потвърди, щом двама от старшите служители на Мурашиге, Такаяма Укон от Такацуки и Накагава Себей от Ибараги, се позоваха на своя нравствен дълг и като последваха господаря си, вдигнаха знамето на бунта.

Това подсили израза на изумление по челото на Нобунага. Странното бе, че при този неочакван обрат на събитията той не показа нито гняв, нито обичайната си буйност. Грешка би било да се оценява нравът на Нобунага като лесно възпламеним. Също невярно би било обаче, като наблюдаваш хладнокръвието му, да го сравняваш с водата. Когато го смятаха за огън, той бе като водата; а когато го сравняваха с нея — бе като огън. В тялото му съседстваха и жарта на пламъците, и хладината на водата.

— Повикайте Хидейоши — нареди внезапно Нобунага.

— Господарят Хидейоши тръгна рано тази сутрин за Харима — отвърна нервно Такигава.

— Тръгна ли вече?

— Сигурно не е стигнал много надалеч. С ваше позволение, ще взема кон и ще отида да го върна обратно.

Рядко някой проявяваше такава досетливост, че да спаси Нобунага от неговото собствено нетърпение. Щом присъстващите служители се обърнаха да видят кой може да е това, откриха, че се е обадил Ранмару, оръженосецът на Нобунага.

Господарят му даде разрешение и го подкани да побърза.

Настъпи пладне, а Ранмару още не се беше върнал. Междувременно начесто пристигаха известия от съгледвачите в околността на крепостите Итами и Такацуки. Това от тях, което накара кръвта на Нобунага да изстине, съобщаваше още едно ново обстоятелство.

Точно днес сутринта по изгрев-слънце към крайбрежието на Хього се приближи голям флот на Мори. С корабите пристигнаха войници, които влязоха в крепостта на Мурашиге в Ханакума.

Големият крайбрежен път, който минаваше под крепостта Ханакума, бе единствената връзка между Адзучи и Харима.

— Хидейоши няма да може да мине оттам.

В мига, в който осъзна това, Нобунага схвана и опасността да бъдат прекъснати съобщенията между походната войска и Адзучи. Вече почти усещаше ръцете на врага да го стискат за гърлото.

— Още ли не се е върнал Ранмару? — попита.

— Не, господарю.

Нобунага отново се умълча. Родовете Хатано, Бесшо и Араки Мурашиге сега изведнъж разкриха връзките си с противника — Мори и Хонганджи — и той се усещаше обкръжен. А като погледне на изток, виждаше, че напоследък Ходжо и Такеда са успели да се спогодят помежду си.

Ранмару пришпори коня си през Оцу и най-сетне настигна Хидейоши при храма Мии. Там си почиваше, или по-скоро, след като стигна дотук, чу за бунта на Араки Мурашиге и прати Хорио Мосуке заедно с още двама-трима да провери известията и да узнае подробности.

— Негово Височество ми нареди да дойда след вас — каза Ранмару като спря коня си. — Иска отново да разговаряте. Бихте ли се върнали възможно най-бързо в Адзучи?

Хидейоши остави хората си при храма Мии и тръгна обратно към Адзучи, придружаван само от Ранмару. На връщане си мислеше какво е най-вероятно да се случи. Нобунага сигурно е разярен от бунта на Мурашиге. Първият път, когато се би като негов служител, беше по време на нападението над двореца Ниджо, когато прогониха оттам някогашния шогун. Нобунага бе от онези хора, които показват благоразположение към всеки, от когото са поне малко доволни и особено оцени храбростта на Мурашиге. Беше се привързал към него повече, отколкото към мнозина други. А Мурашиге измени на доверието му. Хидейоши можеше да си представи какво трябва да усеща неговият господар.

Докато бързаше назад към Адзучи, обвиняваше себе си също толкова, колкото и Мурашиге. Този човек бе негов пръв заместник на бойното поле и личните им отношения бяха твърде близки. И все пак не бе разбрал, че Мурашиге е готов на такава глупава постъпка.

— Ти чул ли си нещо, Ранмару? — попита Хидейоши.

— За измяната на господаря Мурашиге ли говорите?

— От какво ли е бил недоволен, за да го накара да се разбунтува срещу господаря Нобунага?

До Адзучи имаше още много път и ако пришпореха сега конете, щяха да ги изтощят. Докато се движеше в тръс напред, Хидейоши погледна назад към Ранмару, чийто кон вървеше със същата стъпка на няколко крачки след неговия.

— Отпреди се носеха слухове за нещо такова — каза Ранмару. — Говори се, че един от служителите на господаря Мурашиге продавал предназначен за войската ориз на монасите-воини от Хонганджи. В Осака оризът не достига. Пътят по суша в по-голямата си част е затворен, а морето е заето от нашата флота, тъй че няма и изглед да бъдат доставени припаси с бойните кораби на Мори. Цената на ориза се е покачила много и ако продава ориз там, човек може да направи огромна печалба. Точно това правел и служителят на господаря Мурашиге и когато работата излязла наяве, господарят взел нещата в свои ръце и вдигнал знамето на бунта, понеже се боял че така или иначе ще бъде разпитван за това престъпление от господаря Нобунага.

— Това прилича на лъжлив слух, пръснат от врага. Навярно в него няма нищо вярно.

— И аз мисля, че е лъжа. Според това, което съм виждал, хората завиждат на господаря Мурашиге за достойните му дела. Мисля, че това бедствие е плод на нечия клевета.

— Нечия ли?

— На господаря Мицухиде. Веднага щом се разнесе този слух за господаря Мурашиге, господарят Мицухиде нямаше за него една добра дума пред Негово Височество. Аз винаги съм до Негово Височество и тайно слушам какво се говори, тъй че, сигурно е, съм един от тези, които това произшествие много натъжи.

Изведнъж Ранмару млъкна. Изглежда осъзна, че е казал малко повече, отколкото трябва и съжали за това. Криеше чувствата си към Мицухиде с притворството на млада девица. В такива моменти Хидейоши никога нямаше вид, че въобще обръща внимание на разговора. Всъщност, сякаш той му бе напълно безразличен.

— Вече виждам Адзучи. Да побързаме!

Веднага щом посочи в далечината, Хидейоши шибна коня си и съвсем забрави за грижите на своя спътник.

Главният вход на крепостта гъмжеше от прислугата на служители, чули за бунта на Мурашиге и сега дошли тук, както и от пристигащи от съседните области вестоносци. Хидейоши и Ранмару с бутане си проправиха през тълпата път до вътрешното укрепление, само за да узнаят, че господарят Нобунага в момента тъкмо присъства на съвет. Ранмару влезе, говори с Нобунага и след като бързо се върна, каза на Хидейоши:

— Помоли да изчакате в Бамбуковата стая.

Отведе Хидейоши до една триетажна кула във вътрешното укрепление.

Бамбуковата стая бе част от личните покои на Нобунага. Хидейоши седна сам и се загледа в езерото. Скоро Нобунага се появи и щом видя своя служител, нададе радостен вик. Без да се церемони, направо седна. Хидейоши любезно се поклони и не каза нищо. Мълчанието продължи известно време. И двамата мъже скъпяха думите си.

— Какво мислиш по повод на това, Хидейоши?

Това бяха първите думи на Нобунага и те сочеха, че от различните объркани мнения изказани на съвета, не се е стигнало до решение.

— Араки Мурашиге е извънредно честен човек. Той е, ако мога да го кажа, един ненадминат по бойна храброст глупец. Просто не мислех, че е глупав чак дотам — отвърна Хидейоши.

— Не — поклати глава Нобунага. — Въобще не мисля, че това е било от глупост. Той не е нищо повече от негодник. Имал е съмнения относно моите изгледи за успех и заслепен от мисълта за печалба, е влязъл във връзка с Мори. Това е постъпка на човек с посредствени заложби. Мурашиге е изпаднал в плен на собствената си повърхностност.

— Той наистина не е друго, освен глупав. Радваше се на изключително внимание и нямаше нищо, от което да е недоволен — заяви Хидейоши.

— Някой, който се кани да се разбунтува, ще го направи, независимо колко благосклонно са се отнасяли към него.

Нобунага не криеше чувствата си. За първи път Хидейоши го чуваше да използва за някого думата „негодник“. Като правило, не би говорил по този начин от злоба или яд; тъкмо понеже не изрази открито гнева и омразата си, на съвета не се стигна до никакво решение. Ако бяха попитали Хидейоши обаче, дори той самият щеше да е в недоумение. Дали да нападнат крепостта Итами? Дали да се опитат да укротят Мурашиге и да го накарат да се откаже от мисълта за бунт? Въпросът бе как да направят избор между тези две възможности. Нямаше да е много трудно да превземат единствената му крепост в Итами. Но нападението над запада тъкмо бе започнало. Ако направят една макар и малка, но погрешна стъпка, по всяка вероятност щеше да им се наложи да преразгледат плановете си.

— Защо не отида като посланик и не говоря с Мурашиге? — предложи Хидейоши.

— Значи и ти мислиш, че тук ще е по-добре да не се използва сила, а?

— Не, освен ако не ни се наложи.

— Мицухиде и още двама-трима души се изказаха да не се употребява сила. Ти си на същото мнение, но аз мисля че по-добре ще е някой друг да отиде като пратеник.

— Не, аз нося част от отговорността за това. Мурашиге бе мой заместник, значи е бил подчинен на мене. Ако направи нещо неразумно…

— Не! — поклати решително глава Нобунага. — Няма да му повлияе, ако пратим посланик, с когото се познава прекалено добре. Ще пратя Мацуи, Мицухиде и Мами. Няма да се опитват да го укротят, а по-скоро просто ще проверят слуха.

— Това ще е добре — съгласи се Хидейоши.

После добави и заради Мурашиге, и заради Нобунага:

— Често казват, че лъжата на будисткия свещеник е по принуда, а бунтът в един самурайски род — по сметка. Не бива да се оставяте да ви въвлекат в сражение — това ще бъде само от полза на Мори.

— Знам.

— Бих искал да изчакам изхода на пратеничеството, но ме тревожи положението в Харима. Навярно скоро ще трябва да си взема довиждане.

— Наистина ли?

В гласа на Нобунага се долавяше неохота да го пусне да си върви.

— А откъде ще минеш на връщане? Сигурно няма да можеш да прекосиш Хього.

— Не се безпокойте, има път и по море.

— Е, каквото и да стане, ще те държа в течение. И не забравяй да ми пращаш известия.

Хидейоши най-сетне се сбогува. Макар да бе уморен, той прекоси езерото Бива от Адзучи до Оцу, пренощува в храма Мии и на следващия ден свърна към Киото. Прати напред двама оръженосци със заръката да уредят в Сакай да го чака кораб, а самият, заедно със служителите си, пое по пътя към храма Нандзен. Там обяви, че ще спрат за кратка почивка.

В храма имаше един човек, с когото много искаше да се срещне. Разбира се, това бе Такенака Ханбей, който се възстановяваше от болестта в една килия зад стените на храма.

Монасите се смутиха от внезапното пристигане на такъв висок гост, но Хидейоши отведе един от тях настрани и помоли да пропуснат посрещането, каквото обикновено биха устроили на гост с неговото положение.

— Всичките ми служители си носят храна, така че не си правете труд за друго, освен гореща вода за чая. И понеже спрях само да се видя с Такенака Ханбей, няма нужда да ме посрещате нито със саке, нито с чай. След като поговоря с Ханбей, ще ви бъда благодарен, ако приготвите нещо леко за ядене.

Накрая попита:

— Поправи ли се болният, откакто е пристигнал?

— Изглежда, че подобрението му е съвсем малко, господарю — отвърна печално свещеникът.

— Редовно ли взема лекарствата си?

— И сутрин, и вечер.

— И лекарят го посещава редовно?

— Да, идва един лекар от столицата, а личният доктор на господаря Нобунага редовно го навестява.

— Станал ли е от леглото?

— Не, през последните три дни само лежи.

— Къде е сега?

— В килията, далеч от шума.

Когато Хидейоши излезе в градината, един от прислужниците които помагаха на Ханбей, изтича навън да го посрещне.

— Тъкмо се преоблича, за да може да се срещне с вас, господарю — каза момчето.

— Не трябва да става — възрази Хидейоши и бързо закрачи към къщичката.

Щом чу, че Хидейоши идва, Ханбей накара да махнат болничната му постеля и докато самият се преобличаше, нареди на един слуга да помете стаята. После обу някакви дървени обуща, наведе се над поточето, което се виеше между хризантемите до бамбуковата порта и изми устата и ръцете си. Обърна се от нечие потупване по рамото.

— О, не знаех, че сте тук.

Ханбей бързо коленичи на земята.

— Насам, господарю — каза той и покани Хидейоши в стаята си.

Хидейоши доволно седна на рогозката. В стаята нямаше нищо, освен мастилена рисунка на някой от учителите по Дзен. Сред цветовете на Адзучи облеклото на Хидейоши напълно се губеше, но тук в това просто убежище и наметката, и доспехите му изглеждаха ярки и внушителни.

Като се кланяше вървейки, Ханбей заобиколи и се качи на терасата, където сложи една-едничка бяла хризантема в поставката за цветя, изрязана от кухо бамбуково стъбло. Приседна кротко до Хидейоши и остави вазата в ниша на стената.

Хидейоши разбра — макар да бяха махнали болничната постеля, Ханбей се боеше че мирисът на лекарства и застоялият въздух в стаята още не са се разнесли и вместо с благовоние, се опитваше да освежи помещението с мириса на това цвете.

— Въобще не ми пречи. Изобщо не мислете за това — каза той с внимание и загрижено погледна приятеля си. — Не ви ли е трудно да ставате така от леглото, Ханбей?

Ханбей се отдръпна на малко разстояние и още веднъж се поклони ниско. Дори през официалното му държание, обаче, по лицето му прозираше радостта от посещението на Хидейоши.

— Моля, не се тревожете — започна той. — Последните няколко дни времето се застуди и затова внимавам все да стоя вътре под завивките. Днес обаче почна да се затопля и тъкмо си мислех, че трябва да стана от леглото.

— Доста скоро в Киото ще дойде зимата и казват, че сутрин и през нощта е особено студено. Дали да не се преместите тогава на по-топло място?

— Не, не. С всеки ден се поправям все повече. Преди да е дошла зимата, ще съм оздравял.

— Ако наистина се поправяте, това още повече е причина да не излизате тази зима от болничната стая. Този път трябва да се възстановявате напълно. Тялото ви не е само ваше, нали?

— Мислите за мене повече, отколкото заслужавам.

Ханбей отпусна рамене и сведе поглед. Ръцете му се плъзнаха по колената и заедно със сълзите докоснаха пода, към който се приведе в знак на признателност. За миг не каза нищо.

„Ах, толкова е отслабнал“, помисли си Хидейоши и въздъхна. Китките на притиснатите към рогозката ръце бяха така изтънели, а плътта по скулите му — тъй изпита. Нима тази изтощителна болест е наистина неизлечима? При тази мисъл Хидейоши усети болка в гърдите си. Та кой в крайна сметка измъкна този болнав човек против волята му навън, сред объркания свят? На колко бойни поля подгизваше от дъжда и премръзваше от вятъра? И кой, дори и по време на мир, го излагаше на трудностите и на вътрешни дела, и на дипломатически отношения, без дори и да помисли за ден почивка? Ханбей бе човек, на когото би трябвало да гледа като на учител, но се бе отнасял с него също като с всеки един служител.

Хидейоши чувстваше, че носи вината за сериозността на положението на Ханбей и накрая, като отмести поглед встрани, сам зарони тежки сълзи. Бялата хризантема в бамбуковата поставка пред него, поела вода, побеля още повече и още по-силно замириса.

Ханбей мълчаливо се винеше заради сълзите на Хидейоши. Непростима проява на непокорство като служител и липса на решителност като воин бе да обезкуражава своя господар, когато военните му отговорности са така тежки.

— Мислих, че ще сте изтощен след този дълъг поход и затова откъснах тази хризантема от градината — каза Ханбей.

Хидейоши замълча, но погледът му бе привлечен от цветето. Изглеждаше облекчен, че темата на разговора се промени.

— Какъв чудесен мирис. Предполагам, хризантемите по връх Хираи са цъфтели, но аз не съм забелязал мириса или цвета им. Сигурно сме ги изпотъпкали с окървавените си сандали — засмя се той, като се опитваше да ободри боледуващия Ханбей.

Съчувствието, което Ханбей проявяваше към господаря си, се равняваше на усилията на този да ободри своя служител.

— Докато седя така, наистина мога да разбера колко трудно е да поддържам пълно съгласие между тялото и ума си — каза Хидейоши. — Бойното поле заема времето и огрубява нрава ми. Тук се чувствам спокоен и щастлив. Някак си ми се струва, че виждам всичко по-ясно и че се изпълвам с чудна решимост.

— Е, очевидно хората ценят покоя и душевното спокойствие, но няма същинска полза да станеш, както казват, човек на отдиха — такъв живот е празен. Вие, господарю, не си давате и минута почивка между една грижа и тази, която идва след нея. Допускам, за вас е чудотворен лек да се порадвате на този неочакван миг спокойствие. А аз…

Ханбей сигурно щеше да се обвини и отново да поднесе извинения, затова Хидейоши неочаквано го прекъсна:

— Между другото, чухте ли новината за бунта на Араки Мурашиге?

— Да, снощи тук дойде един човек с подробни известия.

Ханбей каза това, без дори да повдигне вежда, сякаш бе от малко значение.

— Е, бих искал да поговорим малко за това — каза Хидейоши и премести коленете си по-напред. — На съвета на господаря Нобунага в Адзучи решиха в общи черти да изслушат оплакванията на Мурашиге и после да направят всичко възможно да го укротят и да се споразумеят с него. Чудя се обаче дали това наистина е добро хрумване. А какво ще правим, ако Мурашиге сериозно се разбунтува? Бих искал да чуя откровеното ви мнение. Това, всъщност, е втората причина, заради която дойдох тук.

Хидейоши питаше за план как да се справят с положението, но Ханбей му отвърна кратко:

— Мисля, че така е добре. Това е много умно решение.

— Е, ако пратят от Адзучи вестоносец с успокояващи думи, ще бъде ли умиротворена крепостта Итами без произшествия?

— Не, разбира се, че не.

Ханбей поклати глава.

— Няма. Мисля, че сега, когато там са развели знамето на бунта, с положителност няма отново да го свият и да се покорят на Адзучи.

— Ако това е истина, не е ли само пилеене на усилия да се праща посланик?

— Може и да изглежда така, но това ще бъде от определена полза. Бих казал, че да действа отначало с човечност и да покаже на един служител грешката му, би дало на света да узнае за добродетелта на господаря Нобунага. През това време господарят Мурашиге най-вероятно ще е стреснат и объркан, а така стрелата, която е изтеглил без оправдание и вътрешна убеденост, от ден на ден ще изтънява.

— Как, мислите, трябва да предприемем нападението си над него и какво предвиждате относно западните области?

— Мисля, че няма изглед нито Мори, нито Хонганджи да започнат нещо изненадващо. Мурашиге вече се е разбунтувал, тъй че по-вероятно е да го оставят да се въвлече в кърваво стълкновение. После, ако видят че хората ни в Харима или щабът на Негово Височество в Адзучи са отслабени, ще се метнат към открилия се процеп и ще нападнат от всички страни.

— Точно така, ще се възползват от глупостта на Мурашиге. Не зная от какъв род може да е било недоволството му или каква стръв са размахали пред него, но всъщност сега Мори и Хонганджи го използват като прикритие. Веднъж приключено с тази му роля, няма да му остава друго, освен да се самоунищожи. По отношение на бойната храброст той стои много над другите, но умът му работи бавно. Ако има някакъв начин да го запазим жив, бих искал това да стане.

— Най-добрият подход ще е да го предпазвате от това, да бъде убит. Би било добре, ако можехме да запазим живота на такъв човек, а да го запазим също и като съюзник.

— Но щом вие мислите, че един пратеник от Адзучи ще е безполезен, кой би могъл да отиде и Мурашиге да го послуша?

— Първо опитайте да пратите Канбей. Ако говори с него, той трябва да е в състояние да го вразуми и или поне да го разбуди от лошия сън.

— А ако откаже да се срещне с Канбей?

— Тогава Ода могат да пратят последния си пратеник.

— Последния пратеник ли?

— Вас, господарю.

— Мене?

За миг Хидейоши потъна в размисъл.

— Е, ако се стигне дотам, вече ще е твърде късно.

— Научете го на дълг и го вразумете с приятелство. Ако не приеме това, което казвате, не можете да сторите нищо, освен решително да го сразите, като наказание за престъпния му бунт. Стигне ли се наистина дотам, ще е глупаво да нападате Итами отведнъж. Господарят Мурашиге се е одързостил не от силата на крепостта Итами, а по-скоро от подкрепата на двама души, на които се уповава като на двете си ръце.

— Говорите за Накагава Себей и Такаяма Укон ли?

— Ако можете да отделите тези двама от него, той ще е като тяло без крайници. А ако спечелите на своя страна или Укон, или Себей, да ги отделите от Мурашиге не трябва да е толкова голяма трудност.

В един миг Ханбей сякаш забрави своята болест и заговори за различни теми, докато бледнината му почти изчезна.

— А как да спечеля Укон? — го попита нетърпеливо Хидейоши и Ханбей не го разочарова.

— Такаяма Укон е пламенен последовател на християнството. Ако му обещаете условия, които да позволят да се проповядва неговата вяра, той без съмнение ще се откаже от Мурашиге.

— Да, това е ясно — рече с възхита Хидейоши.

А ако може да накара Укон да убеди Себей, ще убие така две птици с един камък. Прекъсна въпросите си. Ханбей също изглеждаше уморен. Хидейоши стана да си върви.

— Почакайте само минута — помоли Ханбей.

Стана и излезе от стаята, изглежда в посока към кухнята.

Хидейоши си спомни, че е гладен. Досега прислужниците му трябва да са свършили с обеда. Преди обаче и да си е помислил да се върне в храмовата стая за гости и да хапне малко ориз, едно момче, изглежда слуга на Ханбей, внесе два подноса, единият от които — със съд за саке.

— Какво стана с Ханбей? Уморил ли се е след дългия ни разговор?

— Не, господарю. Преди малко отиде в кухнята и сам приготви зеленчуците за ястието ви. Сега тъкмо готви ориза, тъй че ще дойде тук веднага щом свърши.

— Какво? Ханбей готви за мене ли?

— Да, господарю.

Хидейоши отхапа малко таро — още бе топло — и очите му отново се наляха със сълзи. Вкусът на зеленчука сякаш бе не само на езика, а изпълваше цялото му тяло. Усещаше този вкус почти прекалено сладък за някого като него. Макар негов служител, Ханбей бе посветил Хидейоши във всички начала на древнокитайското военно предание. Нещата, които бе научил, докато ежедневно седеше при него, не бяха прости — те касаеха управлението на народа във време на мир и необходимостта от власт над самия себе си.

— Не бива да прави това.

Изведнъж Хидейоши остави чашата си и като остави оръженосеца, който му бе поднесъл храната, отиде в кухнята, където Ханбей вареше ориза.

Хвана го за ръката.

— Това е прекалено, Ханбей. Няма ли вместо това да дойдете да седнем и да поговорим още малко?

Отведе приятеля си обратно в стаята и го накара да вземе чаша саке, но заради болестта Ханбей можеше само да я допре до устните си. После двамата се нахраниха заедно. От дълго време господар и служител не бяха изпитвали радостта да обядват заедно.

— Време е да вървя. Сега обаче се сдобих с нови сили. Мога да отида в сражение. Моля ви, грижете се добре за себе си, Ханбей.

Когато Хидейоши си тръгна от храма Нандзен, денят вече отиваше към края си и небето над столицата се обагряше в червено.

Бе тихо, без нито един дори пушечен изстрел — така тихо, че човек можеше да се усъмни дали това е бойно поле, така тихо, че в ушите кънтеше шумът от пъплещата сред сухата трева богомолка. В западните области есента вече бе преполовила. За последните два-три дни кленовете по планинските върхове се покриха в червено и този цвят гореше като пламък в очите на Хидейоши.

Беше се върнал в стана при връх Хираи. Седеше срещу Канбей под бора на хълма, от който преди време бяха съзерцавали луната. След като говориха за доста неща, двамата стигнаха до важен извод.

— Е, значи ще отидеш заради мен?

— С радост ще се заема с това. Дали ще успея, зависи от небето.

— Разчитам на тебе.

— Ще направя всичко, което мога, а другото ще оставя на провидението. Отиването ми там е просто последната възможност. Ако не се върна жив, вие знаете какво ще последва.

— Нищо освен сила.

Станаха. Отвъд долината на запад се чуваше пронизителният писък на кукумявката. Червените листа по склона премрежваха погледа. Двамата мъже мълчешком слязоха по хълма и тръгнаха към лагера. Призракът на смъртта — и на близката раздяла — изпълваше спокойния следобед и тихо обгръщаше мислите на тези двама добри приятели.

— Канбей.

Както вървеше по тясната и стръмна пътечка, Хидейоши се обърна назад. Възможността приятелят му да не се върне повече силно го порази и той помисли, че Канбей може да има нещо, което да каже за последно.

— Има ли още нещо?

— Не.

— Нищо за крепостта Химеджи?

— Не.

— Имаш ли нещо да предадеш на баща си?

— Просто му обяснете защо отивам там.

— Добре.

Въздухът се бе прояснил и отвъд в далечината можеше да се види вражеската крепост в Мики. Пътят, който водеше към нея, бе прекъснат от лятото насам, тъй че лесно бе да си представиш глада и жаждата на хората вътре. При все това, както можеше да се очаква от защитниците — най-дръзкия пълководец и най-храбрите войници на Харима — през цялата обсада тя продължи да показва боен дух, постоянен като есенния хлад.

Обсадените неприятели бяха принудени на няколко пъти да опитват пробив срещу обкръжилите ги отряди на Ода. Хидейоши обаче даде на хората си строго нареждане да не се поддават на предизвикателствата и остро ги предупреди срещу необмислени действия.

И още, взимаха се строги мерки никакви новини от външния свят да не достигнат до крепостта. Ако хората вътре научеха, че Араки Мурашиге се е разбунтувал срещу Нобунага, това щеше да повдигне духа им. В крайна сметка измяната на Мурашиге не само причини смут в Адзучи, а застраши и целия поход на запад. Всъщност, веднага щом Одера Масамото, господарят на крепостта Гочаку, узна за бунта на Мурашиге, той ясно обяви за отделянето си от Нобунага и дори една нощ отиде във вражеския стан.

— Не бива западните области да бъдат просто поднесени в ръцете на завоевателя — заяви там Одера. — Трябва да превърнем рода Мори в наш обединител, да преустроим силите си и да сразим тези чужденци.

Одера Масамото бе господар на бащата на Канбей и следователно — и на самия него. Затова и той бе поставен пред избор — от едната страна стояха Нобунага и Хидейоши, а от другата — баща му и неговият повелител.

Араки Мурашиге бе мъж, известен с храбростта си, но обичаше също да се хвали с нея. Усетът и ясният поглед върху нещата далеч надхвърляха неговите възможности. Бе на възрастта, която Конфуций определя като „свободна от колебание“, ще рече, на около четиридесет, възрастта, когато човек трябва вече да е зрял. Нравът му обаче изглежда не се бе променил много през изминалите десет години. Лишен от качествата, които по рождение би трябвало да притежава — благоразумие и изтънченост, — при все че бе господар на крепост, той не беше се издигнал и на крачка над това, което бе по-рано — страховит самурай-воин.

Би могло да се каже, че като го направи пръв заместник на Хидейоши, Нобунага уравновеси недостатъците на неговия началник. Мурашиге обаче не гледаше така на себе си. Винаги беше щедър на съвети, но нито Хидейоши, нито Нобутада не се възползваха дори веднъж от хрумванията му.

Намираше Хидейоши за дразнещ. Като се оставят настрана тези безполезни мисли обаче, той никога не показваше враждебността си, когато се срещаше очи в очи с него.

От време на време даваше израз на недоволство и дори на висок глас се смееше пред своите служители. На този свят има някои хора, които колкото и да си ядосан, не може да обиждаш и за Мурашиге Хидейоши бе един от тях. По време на нападението над крепостта Кодзуки Мурашиге бе в предните редици. Въпреки това, когато настъпи подходящо време за битка и Хидейоши му даде заповед да нападне, той остана на място със скръстени ръце и не се помръдна.

— Защо не отиде в сражението? — скара му се по-късно Хидейоши.

— Не участвам в битки, които не ме засягат — отвърна Мурашиге, без да трепне.

Тъй като тогава Хидейоши се засмя добродушно, той също се насили да се усмихне. Въпросът бе приключен, но слуховете, които тръгнаха между военачалниците в лагера, не бяха в никакъв случай ласкателни.

Мицухиде строго осъди държанието на Мурашиге. Този на свой ред се отнасяше с презрение към пълководци като Акечи Мицухиде и Хосокава Фуджитака, които сякаш бяха родени с печата на културни люде. Обичаше да определя такива хора като женствени. Тази преценка изхождаше от неприязънта му към поетическите празненства и чайните церемонии, които се устройваха в лагера. Единственото, което впечатли Мурашиге, беше че началникът му изглежда не бе доложил за неговото държание нито на Нобунага, нито на Нобутада.

Гледаше на Хидейоши с пренебрежение, като на воин, който е по-мекушав от него и все пак, тъкмо поради това го считаше за човек, с когото трудно ще се справиш. Във всеки случай, хората, които наистина разбраха мислите му, докато бе на бойното поле, бяха противниците — Мори. На тях им се стори, че Мурашиге е недоволен от нещо и че ако могат да говорят с него, има добра възможност да го накарат да мине на другата страна.

Обстоятелството, че тайните пратеници от Мори и от Хонганджи успяха да избегнат съгледвачите и на няколко пъти да се промъкнат в лагера и дори в крепостта Итами, сочеше, че те не са нежелани гости. Врагът вече бе окуражен и действията на Мурашиге бяха мълчалива покана към него.

Когато някой без истинска тежест и бърз ум започне да се прави на проницателен, той си играе с огъня. Съветниците предупреждаваха на много пъти господаря си, че такъв заговор никога няма да успее, но Мурашиге все едно не ги чуваше.

— Не говорете глупости! Особено след като родът Мори ми прати писмено обещание.

С такова пълно доверие в писмото, той много бързо и ясно даде израз на замислите си за бунт срещу Нобунага. Каква стойност можеше да има в тези времена едно обещание на Мори, които до вчера бяха врагове, след като клетвата на служителя към господаря биваше захвърлена като чифт износени сандали? Мурашиге нито мислеше толкова напред, нито изобщо долавяше такова голямо противоречие.

— Той е глупец — честен човек, на когото не си заслужава да се ядосвате — каза Хидейоши на Нобунага, за да го успокои и това навярно беше най-доброто, което би могъл да каже по това време.

Нобунага обаче не можеше да гледа с леко око на положението и предупреди:

— Но е силен.

Към това се прибавяха важните въпроси как бунтът ще се отрази на останалите военачалници под негово началство и какво би могло да е влиянието му върху духовете. По тази причина Нобунага беше опитал всичко, включително и да прати Акечи Мицухиде, за умиротворяване на Мурашиге.

На края обаче Мурашиге отвърна с удвоена подозрителност и между това засили подготовката си за война, като заяви:

— Вече съм обявил своята враждебност, тъй че, ако се подлъжа по сладките думи на Нобунага и отида в Адзучи, няма съмнение, че ще бъда убит или хвърлен в тъмница.

Нобунага изпадна в ярост. Най-сетне той обяви решението си да влезе в бой с Мурашиге и на деветия ден от единадесетия месец сам поведе една войска към Ямадзаки. Отрядите на Адзучи бяха разделени на три части. Първата, съставена от поделенията на Такигава Кадзумасу, Акечи Мицухиде и Нива Нагахиде, обкръжи крепостта Ибараги; втората — силите под водачеството на Фува, Маеда, Саса и Канамори, обсади Такацуки.

Станът на Нобунага беше на връх Амано. И докато бляскавият му строй се разгръщаше, той все още имаше слаба надежда да покори бунтовническата войска без проливане на кръв. Тази надежда бе свързана с Хидейоши, който сега се беше върнал в Харима и от когото току-що пристигна известие.

„Имам още едно хрумване“, пишеше Хидейоши. Зад тези думи се криеше неговото приятелско чувство към Мурашиге, както и усещането, че храбростта на този човек е твърде ценна, за да бъде пропиляна и той настоятелно молеше Нобунага да почака още малко. Една нощ от лагера на връх Хираи внезапно тръгна Курода Канбей — дясната ръка на Хидейоши.

На следващия ден Канбей бързо стигна в крепостта Гочаку и се срещна там с Одера Масамото.

— Носи се слух, че поддържате бунта на господаря Мурашиге и че тази крепост е обърнала гръб на рода Ода.

Говореше просто и открито и се обръщаше към човека с чисто сърце.

Докато слушаше, по устните на Масамото заплува лека усмивка. На години Канбей бе на възрастта на неговия собствен син, а и по положение не бе нищо повече от син на един старши служител. Ето защо не бе изненадващо, че отговорът беше изключително надменен.

— Имате сериозен вид, Канбей, но помислете за малко. Откак този род е станал съюзник на Нобунага, какво сме получили в замяна? Нищо.

— Не мисля, че вече става дума само за печалби и загуби.

— А тогава за какво?

— Въпрос на вярност е. Вие сте глава на добре известен род и се бихте на страната на Ода при Харима. Да се присъедините изведнъж към Араки Мурашиге и да измените на предишните си съюзници ще накърни представите за вярност.

— Какво говорите? — попита Масамото.

Отнасяше се към Канбей като към човек, неопитен в преговорите и колкото повече се разпалваше той, толкова по-хладно се държеше на свой ред към него.

— Отношенията ми с Нобунага никога не са били въпрос на вярност — заяви той. — Вие и вашият баща изглежда смятате, че бъдещето на тази страна е в ръцете на Нобунага и след като е влязъл в столицата, най-разумно е да си в съгласие с него. Поне така ми бе представяно положението и за известно време аз се оставих да бъда убеден. Но истината е, че отсега нататък пред Нобунага се изпречват много опасности. Помислете си, все едно че гледате навлязъл в морето голям кораб. От брега всичко изглежда сигурно — струва ви се, че ако се качите на борда, без страх ще плувате по бурните вълни. И после наистина се качвате и обвързвате съдбата си с тази на кораба. Сега, когато се уповавате изцяло на него, наместо да сте спокоен, се оказвате лишен от увереност. Всеки път, когато вълните ви подхвърлят, усещате безпокойство и се съмнявате в устойчивостта на съда. Такава е човешката природа.

Канбей неволно се плесна по коляното.

— Веднъж след като сте се качили, не може да слезете тъкмо по средата на плаването.

— А защо не? Ако виждате, че корабът няма да устои на напора на вълните, може да няма начин да спасите живота си, освен да го изоставите и с плуване да се доберете до брега, преди да сте претърпели крушение. Понякога трябва да не обръщаме внимание на чувствата си.

— Такива мисли са срамни, господарю. Щом времето се проясни и корабът, който е изглеждал така застрашен, вдигне платна и най-сетне стигне в пристанището, точно на човека който е треперил през време на бурята, съмнявал се е в кораба на който е поверил живота си, изменил е на другарите си по плаване и в уплаха е скочил през борда в морето, ще гледат като на смешен глупец.

— Щом се стигне до думи, не мога да се меря с вас — засмя се Масамото. — Истината е, че надминавате самото красноречие. Първо казвахте, че ако Нобунага направи крачка към запада, бързо ще го помете целия. Частите, пратени с Хидейоши, обаче наброяват само пет-шест хиляди. И макар господарят Нобунага и други военачалници често да му се притичваха на помощ, в столицата цари безпокойство и изглежда, войската няма да остане тук още дълго. А мен просто ме използват за преден пост на Хидейоши и взимат от моите войници, коне и припаси, но от това не излиза нищо повече, освен че стоя като преграда между Ода и техните противници. Оценете изгледите за успех на Ода само според начина, по който Араки Мурашиге, когото Нобунага издигна на такъв отговорен пост, напълно преобърна положението в столицата със своя съюз с Мори! Причината, по която изоставих заедно с Мурашиге рода Ода, трябва да е ясна.

— Това, което чух, е един наистина злощастен замисъл. Подозирам, че скоро ще съжалявате заради него.

— Още сте млад. Силен сте в сраженията, но не и в светските дела.

— Умолявам ви да промените мнението си, господарю.

— Това няма да стане. Дадох на служителите си да разберат, че съм обещал на Мурашиге и твърдо съм решен да взема страната на Мори.

— Но ако още веднъж обмислите своето становище…

— Преди да кажете още нещо, говорете с Араки Мурашиге. Ако той реши да обмисли наново стъпката си, и аз ще го направя.

Възрастен мъж и дете. Разликата между двама им не бе само тънкост. Можеше да се каже, че дори човек като Канбей, когото на запад смятаха за единствен по дарби и напредничави разбирания, не би могъл да наложи своето срещу съперник като Одера Масамото, независимо дали е прав или не.

Масамото отново се обади, за да подсили становището си:

— Във всеки случай, вземете със себе си това и отидете в Итами. После ми донесете бързо отговора. Когато узная какво мисли господарят Мурашиге, ще ви кажа окончателното си мнение.

И той написа една бележка до Араки Мурашиге. Канбей я сложи в кимоното си и бързо тръгна към Итами. Положението бе напрегнато и действията му можеха да имат големи последствия. Когато приближи крепостта, видя войници да правят окопи и да издигат ограда от колове.

Като не забелязваше сякаш, че изведнъж бе обграден от обръч копия, той каза, все едно няма от какво да се бои:

— Аз съм Курода Канбей от крепостта Химеджи. Не съм в съюз нито с господаря Нобунага, нито с господаря Мурашиге. Дошъл съм за спешен разговор насаме с господаря Мурашиге.

И си проправи път през множеството.

Мина през няколко укрепени порти, влезе накрая в крепостта и бързо се срещна с Мурашиге. Първото му впечатление, щом го погледна в лицето, беше, че този мъж не е с такава силна воля, както бе очаквал. Изражението му не беше особено впечатляващо. Канбей долови липсата на решимост и самоувереност у своя съперник и се зачуди защо ли е решил да излезе против Нобунага, когото смятаха за най-видния мъж от това поколение.

— Е, много време мина! — възкликна изненадващо Мурашиге.

Звучеше почти като ласкателство. Канбей допусна, че щом свиреп пълководец като Мурашиге се отнася така към него, това ще рече, че още не е съвсем сигурен в себе си.

Канбей отвърна с обичайни любезности, като непрестанно се усмихваше на Мурашиге. От своя страна онзи не беше в състояние да прикрие вродената си тромавост и изглеждаше изключително смутен от погледа на Канбей.

Мурашиге усети как лицето му се изчервява.

— По каква работа идвате? — попита той.

— Чух разни слухове.

— Че събирам войска ли?

— Вие доста сте се забъркали в нещо тук.

— И какво говорят всички?

— Някои — добри неща, други — лоши.

— Предполагам, че мненията са разделени. Хората обаче трябва да изчакат края на битката, за да решат кой е крив и кой — прав. Преди да е умрял, името на един човек никога не остава непроменено.

— Мислили ли сте какво ще стане след вашата смърт?

— Естествено.

— Щом е така, то сигурен съм, знаете, че последиците от вашето решение са неизбежни.

— И защо?

— Лошото име от това, че сте се обърнали против един господар, от когото сте получили толкова милости, няма да се изличи поколения наред.

Мурашиге млъкна. Трепетът в слепоочията му показваше, че е силно развълнуван, но му липсва красноречие, за да оспори казаното.

— Сакето е готово — обяви един от служителите.

Мурашиге доби облекчен вид. Стана.

— Влезте. Канбей. Да оставим всичко настрана, от толкова време не сме се виждали. Нека изпием по чаша заедно — предложи той.

Показа се като щедър домакин. В главното укрепление бяха приготвили цяло пиршество. Докато пиеха саке, двамата, разбира се, избягваха всякакви спорове и изразът по лицето на Мурашиге значително се поуспокои. В един момент обаче Канбей отново подхвана темата.

— Какво ще кажете, Мурашиге? Защо не приключите с това, преди да се е стигнало твърде далеч?

— Преди да се е стигнало с кое?

— Тази дребна показност на сила.

— Решимостта ми по този тежък въпрос няма нищо общо с показност на сила.

— Това може да е истина, но хората наричат това измяна. Как ви кара това да се чувствате?

— Хайде, налейте си още малко саке.

— Няма да се заблуждавам. Днес си създадохте много грижи заради мен, но сакето ви малко нагарча.

— Пратен сте тук от Хидейоши.

— Разбира се. Дори и господарят Хидейоши извънредно се тревожи заради вас. И не само това, но и изцяло се застъпва за вас, независимо какво говорят другите. Нарича ви „ценен човек“ и „всеотдаен воин“. Казва, че не бива да допускаме грешка и мога да ви кажа, че никога няма да забрави приятелството ви.

Мурашиге поизтрезня и заговори донякъде чистосърдечно.

— Всъщност, получих две-три укорни писма от Хидейоши и неговото приятелство ме трогва. Но един след друг като пратеници на господаря Нобунага тук идваха Акечи Мицухиде и други служители на Ода и аз отблъснах всички. Сега със сигурност не мога да последвам молбата на Хидейоши.

— Не мисля това да е истина. Ако оставите въпроса на господаря Хидейоши, той със сигурност ще успее да изнамери начин да се застъпи пред господаря Нобунага.

— Не мисля така — рече тъжно Мурашиге. — Говори се, че щом Мицухиде и Нобумори чули, че съм се разбунтувал, запляскали с ръце от радост. Мицухиде дойде тук да ме привлече отново на ваша страна. Успокояваше ме с красиви думи, но кой знае какво е доложил, когато се е върнал при Нобунага. Ако отворя крепостта си и се върна при господаря, за да коленича пред него, накрая той само ще нареди на хората си да ме сграбчат за врата и да ме обезглавят. Никой от служителите ми няма намерение да се върне назад. Сега те са в положение, когато смятат че най-добре ще е да се бият докрай, тъй че това мнение не е само мое. Щом се върнете в Харима, кажете, моля, на Хидейоши да не мисли лошо за мен.

Изглежда, Канбей нямаше да успее лесно да убеди Мурашиге. След още няколко чашки саке той извади писмото на Одера Масамото и му го подаде.

Канбей вече бе прегледал най-важното от съдържанието. То бе просто, но откровено укоряваше Мурашиге за постъпката му. Мурашиге се приближи до лампата и го отвори, но веднага щом привърши с четенето, се извини и излезе от стаята.

Веднага след това вътре нахълта множество от войници. Заобиколиха Канбей и около него се образува стена от доспехи и копия.

— Станете! — извика някой.

Канбей остави чашата си и огледа възбудените лица наоколо си.

— И ако стана? — попита той.

— Заповедта на господаря Мурашиге е да ви придружим до затвора на крепостта — отвърна един от войниците.

— Затвор ли? — слиса се той и му се прииска да се изсмее високо.

В същия миг си помисли, че за него всичко е свършено и разбра колко смешен трябва да изглежда с това, че е попаднал в клопката на Мурашиге.

Изправи се с усмивка на лицето.

— Да вървим тогава. Щом господаря Мурашиге проявява така гостоприемството си, няма какво да направя, освен кротко да ви последвам.

Войните придружиха Канбей по главния коридор. Шумното дрънчене на доспехите им се сливаше с шума от стъпките. Заслизаха по многобройни тъмни коридори и стълбища. Караха Канбей да минава през места, които бяха така тъмни, все едно са му вързали очите и той се чудеше дали всеки миг може да бъде убит. Донякъде бе подготвен за такова събитие, но то изглежда не предстоеше. Във всеки случай, лишените от светлина места, през които преминаваше, по всяка вероятност бяха сложни тунели, които се кръстосват из вътрешността на укреплението. След малко една тежка врата се плъзна с дрънчене настрани.

— Влез! — наредиха му и след като направи около десет крачки напред, той се намери посред някаква килия. Вратата с трясък се затвори зад него. Този път Канбей наистина се изсмя шумно в тъмнината. После се извърна към стената и заговори с укор към себе си, почти все едно че рецитираше стихотворение.

— Самият аз се улових в клопката на Мурашиге. Е… днешните представи за чест със сигурност са доста странни, а?

Предположи, че е под някакъв оръжеен склад. Доколкото можеше да отгатне опипом с петите на нозете си, подът бе направен от дебели, чепати дъски. Канбей спокойно обиколи помещението, като следваше четирите му стени. Успя да установи, че на площ е около тридесет квадратни метра.

„Но не, по мое мнение Мурашиге е този, когото трябва да съжаляват. Какво си мисли, че ще постигне, като ме хвърля в този затвор?“

Седна с кръстосани нозе на мястото, което очевидно бе средата на килията. Подът бе студен, но изглежда в стаята нямаше нищо за сядане.

Изведнъж се досети, че не са го накарали да предаде късата си сабя и си помисли: „Ето нещо, за което трябва да съм благодарен. Щом имам поне само това оръжие… по всяко време бих могъл…“

Мълчаливо си каза, че дори и седалището му да се вцепени, духът му ще остане подвижен. Изглежда дзен-съзерцанието, което така упорито бе упражнявал на младини, сега щеше да му е от полза. Докато времето минаваше, му хрумваха все такива мисли. „Радвам се, че дойдох, бе следващата. Ако беше дошъл самият Хидейоши, наместо това малко нещастие щеше да има голямо. Благодарен съм, че стана така.“

Скоро по лицето му просветна тънка ивица светлина. Канбей спокойно погледна натам, откъдето тя идваше. Бяха отворили някакъв прозорец. От другата страна на решетката се появи лице на мъж. Беше Араки Мурашиге.

— Студено ли е там, Канбей? — попита той.

Канбей погледна към него и накрая съвършено спокойно отвърна:

— Не, още съм сгрят от сакето, но към полунощ ще захладнее. Ако господарят Хидейоши научи, че Курода Канбей е умрял от студ, сигурно ще дойде преди изгрев-слънце и както е мразовито, ще изложи главата ти на портите. Ти си разумен мъж, Мурашиге. Какво мислиш да постигнеш, като ме държиш тук?

Мурашиге не знаеше какво да отговори. Съзнаваше също, че неговите собствени действия го посрамват. Накрая обаче се изсмя презрително.

— Стига с това мърморене, Канбей. Казваш, че нямам ум, но не си ли ти този, който без да мисли се хвана в клопката?

— Обидните думи няма да ти помогнат. Не можеш ли да говориш последователно?

Мурашиге не каза нищо и Канбей продължи:

— Склонен си да ме поучаваш, все едно си някакъв майстор или демон на военното изкуство, но аз мисля за важната политика, не за дребни номера. Никога не ми е хрумвало да заговорнича срещу някой приятел и после да изтъквам това като заслуга. Просто си мислех за теб и за грижите на господаря Хидейоши. Ето защо дойдох тук сам. Не можеш ли да разбереш? Ами приятелството на господаря Хидейоши? Ами твоята вярност?

Мурашиге не знаеше как да отвърне. За малко млъкна, но накрая събра сили за дързък отговор.

— Говориш за приятелство и нравственост, но тези думи имат тежест само в мирно време. Сега е по-друго. Страната е разделена от война и светът е в безпорядък. Ако не заговорничиш, други заговорничат против тебе; ако не нанасяш вреда, търпиш такава. Този свят е така суров, че понякога трябва да убиваш или да бъдеш убит, за толкова време, колкото ти трябва да вдигнеш клечките си за хранене. Вчерашният съюзник е днешен враг, а ако някой ти е враг, бил и твой приятел, няма какво друго да сториш, освен да го хвърлиш в затвор. Всичко това е тактика. Може да се каже, че от състрадание още не съм те убил.

— Разбирам. Сега схващам как гледаш на света, как мислиш по време на битка и докъде се простира нравствеността ти. Жертва си на жалка слепота за нашето време и вече не ми се иска да говоря за каквото и да е с тебе. Върви, погуби сам себе си!

— Какво? Твърдиш, че съм сляп ли?

— Точно така. Не, при все че се е стигнало дотук, някак не мога да се откажа от последния остатък приятелство, който изпитвам към тебе. Имам да те науча на още нещо.

— Какво? Да не би родът Ода да има някакви тайни военни планове?

— Не е въпрос на полза или вреда. Ти си човек, достоен за съжаление. При все че си прочут със смелостта си, не знаеш как да живееш в тази тънеща в безпорядък страна. И не само това, но нямаш и желание да спасиш света от този безпорядък. Ти не си човек, по-долу си от всеки гражданин или земеделец. Как може да наричаш себе си самурай?

— Какво!? Не съм човек ли, каза?

— Точно така. Звяр си.

— Какво?

— Продължавай! Разгневи се, колкото можеш повече. Всичко това е насочено против самия тебе. Слушай, Мурашиге. Ако хората загубят чест и вярност, светът не става нищо повече от обиталище на зверове. Бием се непрестанно и адският огън на съперничеството между хората никога не догаря. Мислиш ли само за сражения, заговори и власт, и забравиш ли нравствеността и човеколюбието, няма да бъдеш враг единствено на господаря Нобунага. Ще бъдеш враг на цялото човечество и напаст за тази земя. Що се отнася до мене, ако си такъв човек, с радост сам ще откъсна главата ти.

Канбей каза каквото мислеше и потъна в мълчание. Навън се дочуваше някакъв шум. Пред прозореца на тъмницата служителите и личните слуги на Мурашиге бяха наобиколили своя господар и всички викаха.

— Посечете го!

— Не, не може да го убием.

— Това не се търпи.

— Успокойте се!

Изглежда Мурашиге бе раздвоен между тези, които искаха да извлекат Канбей навън и да го погубят на място и онези, които заявяваха, че неговото убийство ще има неприятни последствия. Навярно не бе в състояние да стигне до решение.

Накрая обаче дойдоха до извода, че дори и да го убият, няма какво да се бърза с това сега. След това, изглежда, страстите се уталожиха и в далечината се чуха отдалечаващите се стъпки на Мурашиге и останалите.

По станалото Канбей бързо разбра какво настроение цари в цялата крепост.

Макар знамето на бунта да бе вече открито развято, дори и сега имаше такива, които яростно желаеха битка с Ода и други, които се застъпваха за разбирателство с предишния съюзник. Под един и същ покрив, почти по всеки въпрос се разгаряше спор и лесно можеше да бъде разбрано какво е положението.

Въвлечен в този спор, Мурашиге прогони пратениците на Нобунага и засили своите военни приготовления. А сега хвърли Канбей в затвора.

„Изглежда, съдбата му е вече решена. Ах, колко тъжно е това“, помисли си Канбей. Без да му е жал за неговата собствена участ, той оплакваше неблагоразумието на Мурашиге. След като гласовете заглъхнаха в далечината, прозорчето отново бе затворено, но Канбей изведнъж забеляза падналото през него малко парче хартия. Вдигна го, но тази нощ не бе в състояние да го прочете. В килията бе толкова тъмно, че едва виждаше собствените си пръсти.

Но на следващия ден, когато вътре се процеди бледата светлина на утрото, той веднага си спомни за хартията и прочете написаното. Бе писмо от Одера Масамото в Харима, пратено да Араки Мурашиге.

Същата онази досадна личност, за която говорихме, идва тук, като се опитваше с поучения да ме накара да променя мнението си. Прилъгах го да опита първо да се увери какво мислите Вие, тъй че сигурно ще пристигне във Вашата крепост едновременно с това писмо. Този човек е дарен с голяма изобретателност и ще е пречка за нас през цялото време, докато е жив. Щом стигне до крепостта Итами, предлагам да се възползвате от възможността и да не го пускате повече да излезе на бял свят.

Канбей бе поразен. Щом погледна датата на писмото, видя, че наистина бе от същия ден, когато изказа пред Масамото възраженията си и напусна крепостта Гочаку.

— Е, значи трябва да е пратил това писмо веднага подир мен — промълви той удивен, сам на себе си.

Стреснат осъзна, че на този свят има голям брой хитри люде. И все пак там навън го наричаха него, който толкова се бе стремил да отбягва повърхностното мислене и дребнавите замисли — тактик.

— Интересно, нали? Да живееш в такъв свят.

Вдигна поглед към тавана и без да съзнава, изрече тези думи. Гласът му отекна като в пещера. Колко интересно е да живееш на света.

Има, както може да се очаква, лъжа и истина, има пълно и празно, има гняв и радост, има увереност и объркване. Това е светът. Но поне за няколко седмици Канбей щеше да бъде далеч от него.

Силите на нападателите, разположени около крепостите Итами, Такацуки и Ибараги, бяха готови всяка и по всяко време да нанесат удара си. Въпреки това от стана на Нобунага на връх Амано още не пристигаше заповед за нападение. В отделните лагери дните минаваха така спокойно, че търпението на войниците почваше да се изчерпва.

— Още ли нищо?

Нобунага вече два пъти бе задал този въпрос днес. Това, което го караше да чака обаче, бе тъкмо обратното на източника на войнишкото нетърпение. В този миг положението на рода Ода бе изключително и опасно усложнено — не по отношение на западните или източните области, а тъкмо в околността на столицата. Ако въобще се окаже възможно, Нобунага не искаше да води война тук и по това време. И с минаването на дните той почваше да се тревожи заради политиката си на всяка цена да избягва сражения на собствена земя.

Винаги, когато бе притеснен, мислите му се заемаха с Хидейоши. Искаше той постоянно да бъде до него. Преди не много време от този военачалник, на когото разчиташе толкова много, бе пристигнало известие, че Канбей е предал предложенията им на своя предишен господар Одера Масамото и после незабавно отишъл в крепостта Итами, където се надявал да убеди Мурашиге да преговарят. Бил готов дори да загине при това пратеничество, пишеше Хидейоши и молеше Нобунага да почака.

— Това тук сочи голяма самоувереност — заяви Нобунага, — а Хидейоши не е склонен да пренебрегва обещанията си.

Но при все че убеди сам себе си по този начин да бъде търпелив, положението в стана му ставаше все по-напрегнато от крайното раздразнение на пълководците. При всяка най-проста грешка от страна на Хидейоши негодуванието им изригваше, сякаш от дълго време е тлеело под пепелта.

— Не разбирам защо Хидейоши е пратил този човек! Кой всъщност е този Канбей? Ако се поинтересуваш, оказва се, че е служител на Одера Масамото. А и баща му също е старши служител на Масамото. Масамото пък на свой ред заговорничи с Араки Мурашиге, влиза във връзка с Мори и ни изменя. Действал е в сговор с Мурашиге, когато вдигна знамето на бунта в западните области. Как е могъл Хидейоши да избере Канбей за такова важно пратеничество?

Упрекваха Хидейоши за липсата на предвидливост и някои дори стигаха дотам, да го подозират в тайни връзки с Мори.

Всички съобщения, които запристигаха, съдържаха едно и също — наместо да отстъпи пред доводите на Канбей, Одера Масамото още повече се опълчил против господаря Нобунага. Разпръсвал в околността слухове за това колко били слаби частите на Ода. При това отношенията му с Мори все повече зачестявали.

Нобунага трябваше да признае, че това е вярно.

— Предприетото от Канбей беше просто заблуда. Докато чакаме добра вест от такъв несигурен човек, врагът подсилва връзките си и подобрява своята отбрана, тъй че накрая, колкото и яростни да са нападенията, нашите части няма да постигнат нищо.

В този момент най-сетне пристигна вест от Хидейоши. Тя обаче не беше добра. Канбей още не се е върнал, а ясни сведения липсват. При това в тона на писмото личеше безнадеждност. Нобунага цъкна с език и внезапно захвърли настрана калъфа, в който бе сложен листа.

— Прекалено късно е! — изрева той разярен, най-сетне изчерпал търпението си. — Писарят! Напиши незабавно това и го прати до Хидейоши. Извести го, че трябва да дойде тук, без да се бави нито миг.

После погледна към Сакума Нобумори и каза:

— Чух, че Такенака Ханбей се затворил в храма Нандзен в Киото, за да възстанови здравето си. Там ли е още?

— Смятам, че да.

Отговорът на Нобунага последва бърз като ехо:

— Е, тогава иди там и кажи на Ханбей следното — синът на Курода Канбей, Шоджумару, бе пратен преди време от Хидейоши в неговата крепост като заложник. Да бъде незабавно обезглавен и да пратят главата му на неговия баща в Итами.

Нобумори се поклони. Всички около Нобунага за миг се присвиха от страх пред внезапната му ярост. Не се чу нито дума и за момент самият Нобумори не стана от мястото си. Настроението на Нобунага можеше да се променя за минути и гневът му съвсем лесно избухваше. Търпението, което бе показвал досега, по начало не му бе присъщо. То бе въпрос само на здрав разум и му струваше много усилия. Ето защо, когато най-сетне се отърси от самообладанието, което така не обичаше, гласът му загърмя, ушите почервеняха, а лицето доби свиреп вид.

— Моля ви, почакайте за малко, господарю.

— Какво има, Кадзумасу? Да не би да ме поучаваш?

— Би било прекалено дръзко някой като мен да прави това, господарю, но защо така внезапно давате заповед да бъде убит сина на Курода Канбей? Не трябва ли малко по-дълго да поразмислите над това?

— Няма нужда от повече мислене, за да се види предателството на Канбей. Престори се, че се опитва да убеди Одера Масамото, а после отново ме подлъга да си мисля, че преговаря с Араки Мурашиге. Въздържанието ми да предприема нещо през последните десет дни изцяло е плод на хитрите кроежи на този проклет Канбей. Хидейоши току-що ми съобщи това. Той самият вече не иска да бъде правен от него на глупак.

— Но дали не може да повикате господаря Хидейоши да ви доложи подробно за положението и да поговорите с него за наказанието на сина на Канбей?

— Не мога във време като това да вземам решения, все едно че има мир. И няма да викам Хидейоши тук да слушам мнението му. Ще му поискам да обясни как е докарал това бедствие. Побързай да занесеш съобщението, Нобумори.

— Да, господарю. Ще предам това на Ханбей, както пожелахте.

Настроението на Нобунага постепенно ставаше все по-мрачно. Той се обърна към писаря и попита:

— Написа ли призовката ми за Хидейоши?

— Ще пожелаете ли да я прочетете, господарю?

Показаха писмото на Нобунага и после веднага го предадоха на главния вестоносец, комуто наредиха да го отнесе в Харима.

Преди обаче този да е успял да тръгне, един от служител обяви:

— Току-що пристигна господарят Хидейоши.

— Какво? Хидейоши ли?

Изражението на Нобунага не се промени, но гневът му сякаш за миг се поразсея.

Скоро се чу гласа на Хидейоши, който кънтеше както винаги весело. Веднага щом достигна до ушите му, Нобунага трябваше да положи усилие да задържи ядосаното си изражение. Гневът се стопи в гърдите му също като лед под лъчите на слънцето и той не можеше да стори нищо.

С непринуден поздрав към присъстващите военачалници Хидейоши влезе в шатрата. Мина между тях и почтително коленичи пред Нобунага, после вдигна поглед към господаря си.

Нобунага не каза нищо. С труд се опитваше да изглежда сърдит. Не бяха много пълководците, които пред на мълчанието на Нобунага ще сторят друго, освен да се проснат уплашени по очи.

Всъщност даже и в семейството на Нобунага нямаше дори един, който да устои на такова държание. Ако ядосаният поглед на Нобунага паднеше върху стари пълководци като Кацуие или Нобумори, те пребледняваха като платно. Калени мъже като Нива и Такигава се объркваха и замънкваха оправдания. При цялата си мъдрост, Акечи Мицухиде не знаеше начин да се справи с това мълчание и в такива случаи дори цялата привързаност на Нобунага никак не можеше да помогне на Ранмару. Държанието на Хидейоши обаче беше съвсем различно. Когато господарят се ядосаше и започнеше да му се мръщи и да го гледа сърдито, той не показваше въобще никакъв отзив. Не че не гледаше сериозно на своя господар. Напротив, за него повече, отколкото за повечето хора, Нобунага бе източник на страхопочитание. Общо взето, винаги вдигаше спокойно поглед и се въздържаше да говори за друго, освен за съвсем обикновени неща.

„Негово Височество отново е малко ядосан“, мислеше си сега Хидейоши. Това самообладание бе част от особеностите на характера му и със сигурност никой не можеше да му подражава. Ако Кацуие или Мицухиде се опитаха да се държат по същия начин, щеше да е все едно да наливат масло в огъня и Нобунага би избухнал в пристъп на ярост. Сега обаче, изглежда, той губеше играта на търпение. Накрая проговори.

— Защо си дошъл, Хидейоши?

— Дойдох да приема недоволството ви — отвърна този с дълбока почит.

„Винаги има добър отговор“, помисли си Нобунага. Ставаше все по-трудно да запази гнева си. Ще се наложи да говори обмислено, все едно че е предъвквал думите и сега ги процежда между зъбите си.

— Какво ще рече това — дошъл си заради недоволството ми? Нима си мислил, че това ще приключи с едно извинение? Допуснал си голяма грешка, която се отрази не само на мене, а и на цялата войска.

— Прочетохте ли вече писмото, което ви пратих?

— Да!

— Пратеничеството на Канбей очевидно се провали. В тази връзка…

— Това оправдание ли е?

— Не, но вместо извинение препуснах през вражеските редици, за да ви предложа един план, който може да превърне това нещастие в добра възможност. Бих искал да ви помоля да наредите на всички да излязат или да се преместим другаде. След това, ако ми се полага някакво наказание за провинението, с радост ще го приема.

Нобунага помисли за миг и после в отговор на молбата му заповяда на всички да излязат. Останалите военачалници бяха като поразени от дързостта на Хидейоши, но като се заоглеждаха един другиго, нямаше какво да направят, освен да се оттеглят. Някои го обвиниха в безочие, дори след като бе изправен пред собственото си провинение. Други зацъкаха с език и го обявиха за нахален. Хидейоши имаше вид, сякаш не им обръща внимание и изчака, докато в шатрата останаха само двамата с Нобунага. Щом всички излязоха, изразът на господаря се посмекчи.

— И така, що за предложение имаш, за да си препускал чак от Харима дотук?

— Знам начин да нападнем Итами. В този момент единственото, което ни остава, е да нанесем решителен удар на Араки Мурашиге.

— Това си беше вярно от самото начало. Не че Итами е толкова важна, но ако Хонганджи и Мурашиге съгласуват действията си с Мори, може да ни причинят значителна вреда.

— Не чак такава, мисля. Ако ударим прекалено бързо, нашите части може значително да пострадат и ако дори един от съюзниците ни не бъде на мястото си, стената, която с такава грижа издигахте, може отведнъж да се сгромоляса.

— И ти какво би направил?

— Нямах собствен план, но Такенака Ханбей, който възстановява здравето си в столицата, успя вярно да оцени сегашното положение.

И Хидейоши изложи пред Нобунага плана, точно както му бе предаден от Ханбей. В същината си този замисъл целеше техните части да претърпят възможно най-малките загуби. Като употребят за това колкото време е нужно, трябваше първо да направят всички усилия за откъсване на Мурашиге от неговите съюзници и за подрязване на крилата му.

Нобунага прие предложението без ни най-малко колебание. То повече или по-малко съответстваше на неговите собствени намерения. Решиха да го приведат в действие и той напълно забрави за наказанието на Хидейоши. Имаше да го пита още за много неща относно по-нататъшните ходове.

— След като се справихме с най-спешното, може би ще трябва днес да тръгна за Харима — каза Хидейоши, като погледна към вечерното небе.

Нобунага обаче го предупреди, че пътищата са така опасни, че тази вечер ще трябва да се прибере с кораб. И след като това не може да стане веднага и има значи достатъчно време, неговият господар няма да го остави да си тръгне, без да са изпили по нещо.

Както бе седнал, Хидейоши се поизправи малко и попита:

— Ще ме пуснете да си вървя, без да ме накажете ли?

Нобунага се усмихна пресилено.

— Е, ами какво да направя? — пошегува се той.

— Когато ми прощавате, но все пак не казвате нищо, сакето, което получавам от вас, някак ми присяда в гърлото.

За първи път Нобунага избухна във весел смях.

— Хубаво, хубаво.

— В такъв случай — каза Хидейоши, сякаш бе чакал удобния момент, — Канбей също не е виновен в нищо, нали? А пратеникът със заповедта да бъде отрязана главата на сина му вече, допускам, е тръгнал.

— Не, ти не може да знаеш, какво си е бил наумил Канбей. Как може да твърдиш, че е невинен? Няма да оттегля заповедта си да пратят главата на сина му в крепостта Итами. Това е въпрос на покорство и няма полза да се месиш тук.

Така Нобунага решително запуши устата на своя служител.

Тази нощ Хидейоши се върна в Харима, но при завръщането си тайно прати един вестоносец да занесе писмо на Ханбей в столицата. Какво съдържаше писмото, ще се разбере по-късно, обаче по същество ставаше дума за личната му болка от съдбата на сина на неговия приятел и съветник, Курода Канбей.

Пратеникът на Нобунага също пристигна бързо в Киото. На връщане той за кратко време спря в църквата на Възнесението. Когато се върна в главния стан на Нобунага на връх Амано, бе придружаван от един италиански йезуит, отец Гнечи, дългогодишен проповедник в Япония. В Сакай, Адзучи и Киото имаше много християнски проповедници, но между тях отец Гнечи бе чужденецът, към когото Нобунага беше най-благосклонен. Той нямаше нищо против християните. И макар че се бе сражавал с будистите и опожарявал техните крепости, нямаше нищо и против будистите, понеже признаваше вътрешната ценност на религията.

Не само отец Гнечи, а и многото католически проповедници, поканени в Адзучи, от време на време полагаха големи усилия в опити да покръстят Нобунага. Но да уловиш сърцето му, бе все едно да се опитваш да изгребеш отражението на луната от ведро с вода.

Едни от отците-католици подари на Нобунага черен роб, доведен от него през морето, тъй като Нобунага оглеждаше мъжа със значително любопитство. Винаги, когато напускаше крепостта, дори когато отиваше в Киото, той включваше роба към придружителите си. Проповедниците малко ревнуваха и веднъж попитаха Нобунага:

— Изглеждате така привързан към черния си роб, господарю. Какво точно намирате така привлекателно в него?

— Добър съм към всички вас, нали? — отговори бързо той.

Това съвсем ясно сочеше какво изпитва Нобунага към проповедниците. Бе се привързал към отец Гнечи и останалите по същия начин, както към черния си роб. Свързано с това бе нещо друго — когато отец Гнечи за пръв път бе приет от Нобунага, той му поднесе презморски дарове. Списъкът включваше десет пушки, осем телескопа и увеличителни стъкла, петдесет тигрови кожи, мрежа против комари и сто парчета алоево дърво. Имаше също такива редки предмети като един часовник, глобус, скъпи тъкани и порцелан.

Нобунага нареди да подредят всички тези неща за показ и като дете се загледа втренчено в тях. Особено го впечатлиха глобусът и пушките. С глобуса пред себе си, внимателно слушаше нощ след нощ разказите на отец Гнечи за неговия дом в Италия, за разстоянията през морето, за различията между южна и северна Европа и за пътешествията му през Индия, Анам, Лусон и южен Китай. Присъстваше и още един, който слушаше с удвоено внимание и задаваше безброй въпроси — Хидейоши.

— А, наистина се радвам, че дойдохте — поздрави доволно отец Гнечи в лагера си Нобунага.

— За какво всъщност става дума, господарю? Повикването ви беше толкова бързо.

— Е, седнете — посочи Нобунага към един стол, използван от дзен-монаси.

— А, благодаря — отвърна отецът и се отпусна в стола.

Беше като резервна пешка върху шахматна дъска, която се чуди кога ли може да я използват. А Нобунага го бе поканил тук точно по тази причина.

— Веднъж вие, отче, ми представихте молба от името на проповедниците в Япония, в която искахте позволение да издигнете църква и да разпространявате християнството.

— Не зная от колко години копнеем за деня, в който ще откликнете на тази ни молба.

— Струва ми се, този ден наближава.

— Какво? Нима имаме разрешението ви?

— Не безусловно. За самураите не е обичайно просто да дават особени привилегии на хора, които не са извършили нищо достойно за награда.

— Какво точно имате предвид, господарю?

— Разбрах, че Такаяма Укон от Такацуки на около четиринайсет години е приел християнството и досега е твърд във вярата си. Допускам, че сте доста близки с него.

— Такаяма Укон ли, господарю?

— Както знаете, той се присъедини към бунта на Араки Мурашиге и прати две от децата си като заложници в крепостта Итами.

— Положението е наистина печално и като негови другари по вяра, за нас това е много болезнено. Не зная колко на брой молитви сме отправили към Господа, за да изпросим божествената му закрила.

— Така ли? Е, във времена като тези, отче Гнечи, молитвите, които отправяте от параклиса на своя храм, не оказват изглежда никакво въздействие. Ако наистина сте така разтревожени заради Укон, ще послушате заповедта, която сега ви давам. Искам да отидете в крепостта Такацуки и да вразумите Укон от простъпките му.

— Ако това нещо е по силите ми, с радост ще сторя всичко възможно. Разбрах обаче, че неговата крепост е вече обкръжена от частите на господаря Нобутада, както и от тези на господарите Фува, Маеда и Саса. Те навярно няма да ме пуснат да премина.

— Ще ви осигуря изпровождачи и ще ви дам залог за сигурно преминаване. Ще бъде голяма заслуга за проповедниците, ако успете да разясните въпроса на Такаяма — и на бащата, и на сина — и да ги убедите да се върнат в редиците ни. Тогава ще имате позволението ми за издигане на църква и свобода да разпространявате вярата си. Имате моята дума.

— О, господарю…

— Но почакайте — продължи Нобунага към отец Гнечи. — Трябва да сте съвсем наясно, че ако, напротив, Укон отхвърли вашето предложение и продължи да се опълчва срещу ми, ще се отнасям към всички християни по същия начин, както към Такаяма и от само себе си се разбира, ще съборя храма ви, ще изкореня вашата вяра от Япония и до един ще избия вашите проповедници и последователи. Искам да си тръгнете оттук с тази мисъл.

Кръвта се отдръпна от лицето на отец Гнечи и за миг той заби поглед в земята. Никой от хората, качили се на платнохода, за да пристигнат от далечна Европа на изток, не можеше да има слабо или боязливо сърце, но докато седеше пред Нобунага и слушаше такива думи, отецът усети как плътта му се свива и сърцето му замръзва от уплаха. Наистина, нищо не придаваше на фигурата на Нобунага вида на въплътения дявол и в действителност и чертите, и говорът му бяха твърде изтънчени. В ума на мисионерите обаче се бе запечатало, че този човек не казва нищо, което после да не извършва на дело. Предишни примери за това бяха и разрушаването на Хиеи, и покоряването на Нагашима. Тази истина всъщност прозираше във всяка една стъпка, която Нобунага някога бе замислял.

— Ще отида. Ще стана пратеникът, какъвто искате от мен да бъда и ще отида да се срещна с господаря Укон — обеща отец Гнечи.

Придружаван от една дузина конници, той потегли по пътя за Такацуки. След като изпроводи отеца, Нобунага реши, че всички е станало точно според желанията му. Но и отец Гнечи, когото на пръв поглед водеха за носа към крепостта Такацуки, се поздравяваше за постигнатото. Да бъде управляван този чужденец не беше така лесно, както си мислеше Нобунага. Сред простолюдието в Киото бе добре известно, че малцина са така проницателни, както йезуитите. Преди още да е бил повикан от Нобунага, Гнечи вече на няколко пъти си бе писал с Такаяма Укон. Бащата на Укон често питаше своя духовен наставник каква е волята на небето по това, което става. Отново и отново отец Гнечи пращаше все същия отговор. Правият път не е да вървиш против желанията на своя господар. Нобунага е господар на Мурашиге, както и на Укон.

Укон с пълна искреност му отговори:

Пратихме две от децата си като заложници в Араки, затова съпругата и майка ми са силно против това, да се покорим на Нобунага. Ако не беше така, аз също не бих искал името ми да се свързва с този бунт.

Ето защо за отец Гнечи успехът на пратеничеството и последвалата награда бяха предрешени. Убеден беше, че Укон вече се е съгласил с това, което сам ще му предложи.

Наскоро след това Такаяма Укон обяви, че не може просто да отвърне поглед, когато се руши неговата вяра, дори и жената и децата му да го намразят заради това, че я защитава. Може да изоставиш крепостта и семейството си, заяви той, но не и единствения верен път. Една нощ тайно излезе от крепостта и избяга в храма „Възнесение“. Баща му Хида незабавно потърси закрила при Араки Мурашиге в Итами и с горчивина му обясни положението, като каза:

— Бяхме предадени от моя недостоен син.

В лагера на Мурашиге имаше мнозина, които бяха в близки и приятелски връзки с рода Такаяма и затова не можеше да настоява заложниците им да бъдат наказани. Така, макар да беше доста избухлив, сега Мурашиге мъгливо осъзнаваше сложността на положението.

— Няма какво да се направи. Щом Укон е избягал, заложниците са излишни.

Като сметна двете малки деца за нищо повече от ненужни гърла в дома, той ги върна на Уконовия баща. Когато отец Гнечи получи вест за това, отиде на връх Амано заедно с Укон, за да бъдат приети от Нобунага.

— Добре сте се справили.

Господарят бе във възторг. Обеща на Укон, че ще му предостави владение в Харима и го дари с копринени кимона и кон.

— Бих искал да се подстрижа за монах и да посветя живота си на Бога — възрази Укон.

Нобунага обаче не искаше и да чуе за това.

— Това е нелепо за един толкова млад човек.

Така в крайна сметка работите се приключиха според замисъла на Нобунага и очакванията на отец Гнечи. Държанието на Укон обаче, вследствие на което децата му се върнаха у дома, беше изцяло замислено от умния отец Гнечи.

За вчерашния ден надали може да се мисли като за днешния — миг след миг времето извършва своите промени. Не е и неразумно човек да промени насоката на действията си. Причините, по които допускаме грешки, понякога струващи ни живота, са изобилни като гъби след дъжд.

Наближаваше краят на единадесетия месец. Накагава Себей, човекът, комуто Араки Мурашиге се осланяше като на дясната си ръка, внезапно излезе от крепостта си и се предаде на Нобунага.

— Това време е решително за страната — не трябва да наказваме дребните простъпки — заяви Нобунага и не само не разпитва Себей за провинението му, но и го дари с тридесет златни монети.

Подари злато и дрехи и на тримата служители, които дойдоха заедно с него. Себей се предаде в отговор на призива на Такаяма Укон.

Военачалниците на Ода се питаха защо с тези мъже се отнасят така мекосърдечно. Макар Нобунага да съзнаваше, че сред собствените му хора има известно недоволство, ако искаше да постигне своите военни цели, той не можеше да постъпи другояче.

Миролюбието, дипломатичността и търпението не бяха в съгласие с природата му. Ето защо, над врага непрестанно се сипеха жестоки и яростни нападения. Нобунага нападна например крепостта Ханакума в Хього и без да показва милост, опожари храмовете и околните села. Не прощаваше и най-малката враждебна постъпка, била тя дело на стар или млад, на мъж или жена. Но сега от една страна изчакването, а от друга — заплахите му бяха на път да дадат плод.

Араки Мурашиге бе сам в крепостта Итами — твърдина с две подрязани криле. Такаяма Укон и Накагава Себей вече не бяха в неговите бойни редици.

— Ако сега го ударим, ще се сгромоляса като плашило — каза Нобунага.

Вярваше, че може вече да превземе Итами всякога, когато пожелае. В началото на дванадесетия месец предприеха общо нападение. Още на първия ден атаката започна преди залез-слънце и продължи до през нощта. Съпротивата обаче бе неочаквано твърда. Началникът на единия корпус от частите на нападателите бе поразен и убит, а имаше и стотици паднали и ранени.

На втория ден броят на жертвите продължи да расте, но не бе превзета нито педя от крепостните стени. Мурашиге, в крайна сметка, беше прочут с храбростта си и в отрядите му имаше немалко смели мъже. Нещо повече, дори когато самият той бе готов да свие знамето на бунта след опитите на Нобунага да го умиротвори, тъкмо членовете на семейството и неговите военни го спряха с думите:

— Да се откажем сега ще е все едно сами да му поднесем главите си.

Новината за началото на тези сражения бързо се разнесе по цяла Харима и разтърси чиновниците в Осака. Вълната от сътресението достигна чак до Тамба и рода Санин.

Първо Хидейоши в западните области веднага поде нападение над крепостта Мики, като накара помощните отряди на Нобумори и Цуцуи да изтласкат Мори до границата с Бидзен. Помислил си бе, че веднага щом родът Мори дочуе виковете от столицата, войската му ще настъпи към Киото. В Тамба родът Хатано сметна, че сега вятърът се е обърнал в добра посока и се разбунтува. Акечи Мицухиде и Хосокава Фуджитака ръководеха тази област и в последния миг се втурнаха да я спасяват.

Хонганджи и многочислените отряди на Мори поддържаха връзка с известия по кораби и сега враговете срещу Нобунага, Хидейоши и Мицухиде до един танцуваха по свирката на тези две сили.

— Изглежда с това всичко и ще свърши — каза Нобунага, вперил поглед в крепостта Итами.

С което искаше да каже, че смята всичко наред. Макар крепостта да бе изцяло откъсната от света, тя не се предаваше. В очите на Нобунага, обаче, бе все едно вече паднала. Той остави обсаждащата войска и внезапно се върна в Адзучи.

Годината беше в края си. Господарят възнамеряваше да прекара Нова година в Адзучи. Това бе година, изпълнена с неочаквани безредици и походи, но докато обхождаше с поглед улиците на града под крепостта, той улавяше как се носи духът на една богата нова култура. Там се редяха чинно големи и малки магазини, чрез които стопанската политика на Нобунага даваше своите плодове. Гости наводняваха странноприемниците и пощенските станции, докато край езерото мачтите на хвърлилите котва кораби напомняха гора.

И кварталът със самурайските домове, целият насечен от тесни пътечки, и великолепните жилища на големите военачалници бяха повечето вече завършени. Храмовете също бяха разширени и отец Гнечи бе започнал да строи църква.

Това, което наричат „култура“, е неосезаемо като мъгла. Започналото като просто разрушение сега пред самите нозе на Нобунага добиваше вида на нова, епохална култура. В музиката, театъра, живописта, литературата, религията, чайната церемония, облеклото, храната и архитектурата изоставяха старите предпочитания и стилове и възприемаха нови и свежи. В културния кипеж на Адзучи дори новите шарки на женските копринени кимона си съперничеха помежду си.

„Това е Новата година, която очаквам и това е Новата година на целия народ. Надали е нужно да се казва, че да издигаш е по-приятно, отколкото да рушиш“, си мислеше Нобунага и си представяше как тази нова, напредничава култура ще се понесе като вълна и ще залее източните области, столицата и дори запада и остров Кюшу, без да остави нито едно място незасегнато.

Завладян бе от такива мисли, когато Сакума Нобумори, ярко огрян от слънцето зад гърба му, поздрави и влезе в стаята. Като го видя, Нобунага изведнъж се сети.

— А, вярно. Как продължиха нещата там? — попита той бързо и подаде чашата в ръката си на оръженосеца, който я отнесе на Нобумори.

Онзи вдигна почтително чашата към челото си и попита:

— Нещата там ли?

Впери поглед в челото на господаря си.

— Точно така. Казах ти за Шоджумару, нали? Синът на Канбей — този, който е като заложник в крепостта на Такенака Ханбей.

— А, говорите за въпроса със заложника.

— Пратих те при Ханбей със заповед да отрежат главата на Шоджумару и да я пратят в Итами. После обаче не последва отговор, макар че главата трябваше да е отрязана и пратена. Ти чул ли си нещо?

— Не, господарю.

Нобумори поклати глава и докато говореше, сякаш си спомни за своето миналогодишно пратеничество. Бе изпълнил заръката, но Шоджумару беше под грижите на Такенака Ханбей чак в Мино, значи най-вероятно екзекуцията не е била извършена незабавно.

— Щом такава е заповедта на господаря Нобунага, тя ще бъде изпълнена, но ще ми е нужно повече време — каза тогава Ханбей, който прие молбата като нещо обикновено и Нобумори естествено го разбра.

— Е, тогава аз ви предадох заповедта на Негово Височество — добави той и веднага се върна да доложи на Нобунага.

Навярно заради многото други задължения, Нобунага изглежда бе забравил за въпроса, но истината беше, че и Нобумори не се сещаше често за съдбата на Шоджумару. Просто реши, че Ханбей ще съобщи за екзекуцията на момчето направо на Нобунага.

— Не сте ли чул нищо повече за това от Хидейоши или Ханбей, господарю?

— Не са ми казали и дума.

— Това е доста подозрително.

— Сигурен ли си, че си говорил с Ханбей?

— Надали има нужда да ме питате. Но напоследък той е необикновено ленив — промърмори раздразнително Нобумори и после добави: — Да се отнесе към това безотговорно и още да не е предприел нищо по важната заповед на Ваше Височество, ще е престъпно неподчинение, каквото не може да бъде пренебрегнато. На връщане към бойното поле ще спра в Киото и съвсем определено ще разпитам Ханбей относно това.

— Наистина ли?

Отговорът на Нобунага не показваше голяма заинтересованост. Строгостта на нареждането, което беше дал някога и начинът, по който си припомняше въпроса сега, отразяваха две съвсем различни умонастроения. Не каза обаче на Нобумори да не се грижи за това. Това със сигурност би означавало за човека, пратен да предаде заповедта, пълна загуба на лице.

Как трябваше да приема това Нобумори? Може би си мислеше, че Нобунага смята, че не е изпълнил изцяло заръката му и затова бързо привърши с новогодишните поздравления, тръгна си от крепостта и на връщане при обсадената Итами нарочно спря в храма Нандзен.

Обърна се към свещеника, който го поздрави с добре дошъл:

— Знам, че господарят Ханбей заради болест стои в стаята си, но аз идвам по нареждане на господаря Нобунага.

Молбата му за разговор бе облечена в необикновено сурови и внушителни изрази. Монахът си тръгна, после бързо се върна обратно и го покани да го последва.

Нобумори отвърна с кимване и последва свещеника. Плъзгащите се хартиени врати на покритата със слама постройка бяха затворени, но отвътре се чуваше непрестанна кашлица, навярно причинена от това, че Ханбей е станал от постелята си, за да се срещне с госта. За миг Нобумори се помая навън. По вида на небето изглеждаше, че скоро ще падне сняг. Макар още да беше пладне, в сянката на планините около храма цареше мраз.

— Влезте — покани го глас отвътре и един слуга плъзна вратата, която водеше към малка гостна. На пода седеше, подпряна на възглавници, изпитата фигура на стопанина.

— Добре дошли — рече за поздрав Ханбей.

Нобумори прекрачи прага и без встъпление започна:

— Миналата година ви донесох заповед на Негово Височество за екзекуцията на Курода Шоджумару и очаквах въпросът да бъде решен без отлагане. Оттогава обаче няма положителен отговор и това предизвика загриженост дори у господаря Нобунага. Какво имате да кажете по това?

— Е, добре… — започна Ханбей, като се поклони с ръце върху земята и разкри пред погледа изтънелия си като дъска гръб. — Нима без да желая съм накарал Негово Височество да се тревожи заради моята небрежност? С постепенното поправяне от болестта, правя всичко възможно да следвам желанията на Негово Височество.

— Какво!? Какво казвате?

Нобумори губеше самообладание. Или по-точно казано, ако се съди по цвета на лицето му, бе така разгневен от отговора на Ханбей, че не успяваше да потисне своята ярост или да отдели езика си от небцето. Ханбей изпусна една въздишка и хладно се загледа в смутения си гост.

— Е, тогава… няма ли нещо, което?…

При все излизащия с труд от устата му глас, възбуденият поглед на Нобумори остана преплетен със спокойния поглед на неговия домакин. Той се разкашля непреодолимо и после попита:

— Не сте ли пратил главата му на Канбей в крепостта Итами?

— Точна така, както казвате, е.

— Както казвам ли? Това е доста необичаен отговор. Преднамерено ли не сте се подчинили на заповедта на Негово Височество?

— Не говорете безсмислици.

— Щом е така, защо още не сте погубили момчето?

— То беше строго поверено на моето попечителство. Помислих, че мога да го сторя по всяко време, без много да бързам.

— Такава снизходителност е прекомерна. Подобно бавене, знаете, си има граница. Не си спомням никога да съм имал с някое поръчение подобен неуспех.

— Изобщо не носите вина за начина, по който сте изпълнили заповедта си. Съвършено ясно е, че заради това, което мисля по този въпрос, аз преднамерено отложих нещата.

— Преднамерено ли?

— Макар да знаех, че това е сериозна заръка, тази болест дотолкова запълни времето ми…

— Нямаше ли да е достатъчно да пратите вестоносец с една бележка?

— Не, може момчето да е заложник от друг род, но то ни е било поверено не за една година. Хората около такова хубаво дете естествено се привързват към него и няма да им бъде лесно да го убият. Загрижен съм, че ако се случи най-лошото и някой неблагоразумен служител прати за оглед на Негово Височество нечия друга глава, няма да има с какво да се оправдая пред господаря Нобунага. Ето защо мисля, че сам трябва да отида да го обезглавя. Навярно състоянието ми не след дълго ще се подобри.

Докато говореше, Ханбей почна неудържимо да кашля. Сложи хартиена кърпичка пред устата си, но изглежда, нямаше да е в състояние да спре.

Един застанал наблизо прислужник се приближи и се зае да разтрива гърба на господаря си. Нобумори не можеше да стори друго, освен да замълчи и да изчака, докато Ханбей се успокои. Но просто да седи пред човек, който се опитва да овладее буйния си пристъп на кашлица и чието болно тяло разтриваха, започна да става само по себе си болезнено за него.

— Защо не си починете в стаята си?

За пръв път Нобумори промълви нещо в знак на съчувствие, но видът на лицето му въобще не издаваше същото.

— Във всеки случай през следващите няколко дни трябва да се предприемат някакви действия в отговор на думите на Негово Височество. Удивен съм от вашата небрежност, но след всичко, което казах тук, няма какво повече да сторя. Ще пратя в Адзучи писмо, в което ще изложа положението точно такова, каквото е. Без значение колко болен може да сте, всякакво по-нататъшно забавяне само ще предизвика гнева на Негово Височество. Неприятно е, че с положителност ще трябва да го осведомя за това!

Без да обръща внимание на болезнената фигура на Ханбей, все още раздиран от кашлицата си, Нобумори каза това, което имаше, заяви, че си тръгва и излезе. Щом стигна до терасата, се размина с една жена, хванала поднос, от където се носеше тежката миризма на някаква лечебна отвара.

Жената бързо остави подноса и се поклони на госта си. Нобумори я огледа продължително — от белите длани, допрени до дървения под на терасата, до тила й — и накрая каза:

— Изглежда съм ви срещал преди. Ах, да, вярно. Когато бях поканен при господаря Хидейоши в Нагахама. Спомням си, че вие тогава му прислужвахте на масата.

— Да. Сега съм освободена, за да се грижа за брат си.

— Е, тогава сте по-малката сестра на Ханбей, така ли?

— Да, името ми е Ою.

— Вие сте Ою, значи — промърмори той нелюбезно. — Хубава сте.

И като си бъбреше нещо, слезе по каменния праг.

Ою го изпрати с едно кимване. Още чуваше кашлянето на брат си и изглежда това, че лекарството изстива, я занимаваше повече от настроението на госта. Тъкмо когато смяташе обаче, че вече си е тръгнал, Нобумори се обърна отново и каза:

— Имате ли напоследък някакви вести от господаря Хидейоши в Харима?

— Не.

— Вашият брат преднамерено е пренебрегнал заповедите на господаря Нобунага, но сигурен съм, това не би могло да бъде следствие от указания на Хидейоши, нали? Боя се, че господарят може да има някои съмнения относно това. Ако Хидейоши си навлече гнева на господаря Нобунага, може за него да последват големи неприятности. Ще повторя — мисля, добре ще е синът на Курода Канбей да бъде незабавно екзекутиран.

Нобумори вдигна поглед към небето и бързо се отдалечи. Неговата смаляваща се фигура и големият покрив на храма Нандзен се скриха зад падащи косо снежинки, които покриха всичко в бяло.

— Господарке!

Кашлицата зад плъзгащите се врати изведнъж бе спряла и вместо нея сега се чу разтревоженият глас на слугата. С разтуптяно сърце Ою отвори вратата и погледна вътре. Ханбей лежеше по очи на пода. Хартиената кърпичка, която беше държал пред устата си, бе покрита с яркочервена кръв.

Книга шеста
Седма година на Теншо
1579 г.

Действащи лица и местности

Шоджумару, син на Курода Канбей

Куматаро, служител на Такенака Ханбей

Бесшо Нагахару, господар на крепостта Мики

Гото Мотокуни, старши служител на рода Бесшо

Икеда Шоню, старши служител на рода Такеда

Анаяма Байсецу, старши служител на рода Такеда

Нишина Нобумори, брат на Такеда Кацуйори

Сайто Тошимицу, старши служител на рода Акечи

Юшо, живописец

Мики, крепостта на Бесшо Нагахару

Нирасаки, новата столица на Кай

Такато, крепост на Нишина Нобумори

Дългът на служителя

Походът на Хидейоши в западните области, този на Мицухиде в Тамба и дългата обсада на крепостта Итами бяха главните грижи на Нобунага. Походът в западните области и обсадата на Итами още бяха в застой, тъй че само в Тамба се водеха някакви незначителни сражения. Ден след ден от трите места пристигаха голям брой писма и доклади. Те биваха преглеждани от щабните офицери и секретарите, тъй че до Нобунага стигаха само най-важните.

Между тези имаше и едно от Сакума Нобумори. Нобунага го прочете и го захвърли настрана с изражение на крайно недоволство. Човекът, който трябваше да събира всички изхвърлени писма, бе довереният оръженосец на Нобунага — Ранмару. Той реши, че сигурно заповедите на господаря му са останали неизпълнени и крадешком прочете писмото. Там нямаше нищо, което да би ядосало Нобунага. Вътре пишеше:

За моя изненада, Ханбей още не е предприел нищо, за да изпълни заповедите Ви. Като Ваш пратеник, аз му показах доколко е изпаднал в грешка и го осведомих, че ако не изпълни заповедта, ще бъда обвинен в нехайство. Мисля, че Вашата заповед ще бъде скоро изпълнена. За мен това бе голямо изпитание и смирено моля за Вашата снизходителност по отношение на станалото.

Зад думите на Нобумори личеше, че той преди всичко се опитва да намери оправдание за собствената си вина. Всъщност, точно такова беше и намерението му. Ранмару не можа да улови никаква задна мисъл.

Гневът на Нобунага от писмото и неговите подозрения към Нобумори щяха да излязат наяве едва по-късно. Дотогава за всеки друг би било трудно да проникне в мислите му. Единствените дребни признаци, които не останаха незабелязани, бяха че дори след като получи такова писмо от Нобумори, Нобунага не изглеждаше ядосан от непокорството и небрежността на Ханбей и с това въпросът бе забравен. Самият Нобунага със сигурност не го прие на сериозно. Нямаше обаче причина Ханбей да бъде в течение на всички тези внезапни промени в главата на своя господар. При това не само Ханбей, а Ою и служителите, които се грижеха за него решиха, че трябва да се направи нещо. Изглежда той самият не беше още решил какво да бъде това.

Мина един месец. Сливовите дървета край главната порта на храма Нандзен и жилището на Ханбей цъфнаха. С всеки ден слънцето ставаше по-топло, но състоянието на болния не се подобряваше.

Той не можеше да понася нечистотата и затова искаше всеки ден да помитат стаята му. После сядаше на терасата и се препичаше на ясното утринно слънце.

Сестра му приготвяше чай и единственото негово удоволствие през време на боледуването беше да наблюдава как парата се вдига от чайника под ярките лъчи на слънцето.

— Малко си поруменял тази сутрин, братко — рече с ведър глас Ою.

Ханбей потри буза с изтънялата си ръка.

— Изглежда и за мен е дошла пролетта. Хубаво е. Последните два-три дни се чувствам доста добре — рече той с усмивка.

През последните два-три дни и настроението, и цвета на лицето му наистина доста се бяха подобрили и тази сутрин Ою го гледаше с голяма радост. Внезапно обаче нещо я прободе и тя си спомни думите на лекаря: „Има малко надежда да се възстанови“. Но нима ще се поддаде на чувствата си? Колко болни са оздравявали, след като лекарите им са ги обявявали за покойници? Обеща си да се грижи за Ханбей, докато оздравее — да го видят оздравял бе тяхна обща цел с Хидейоши, който преди ден й бе писал от Харима, за да я насърчи.

— Ако продължиш да се поправяш така бързо, докато цъфнат черешите, вече ще си станал от леглото.

— Само грижи ти създавам, а, Ою?

— Сега пък какви ги говориш?

Ханбей се засмя глухо.

— Преди не съм ти благодарил, понеже сме брат и сестра, но тази сутрин някак си усещам, че трябва да ти кажа нещо. Чудя се дали е, защото се чувствам толкова по-добре.

— Щастлива съм, ако е така.

— Вече минаха десет години, откакто напуснахме връх Бодай.

— Времето тече бързо. Като се обърнеш назад разбираш, че животът преминава досущ като сън.

— Винаги оттогава си била заедно с мене — а аз бях само един планински отшелник — готвила си ми храна сутрин и вечер, грижила си се за мен и дори си ми правила лекарствата.

— Не, така беше само за кратко. Още тогава все говореше, че никога няма да се възстановиш. Веднага обаче щом здравето ти се подобри, отиде при господаря Хидейоши, би се при река Ане, Нагашино и Ечидзен. Тогава се чувстваше доста силен, нали?

— Сигурно си права. Това болнаво тяло успя да понесе доста.

— Значи ако се грижиш за себе си, и този път със сигурност ще се оправиш. Решена съм да те видя здрав като преди.

— Аз не че искам да умра…

— Няма да умреш!

— Искам да продължа да живея. Искам да живея, за да се уверя, че този жесток свят отново е намерил покой. Ах, само ако бях здрав, щях да мога да помагам с всички сили на господаря си.

Изведнъж гласът на Ханбей пресекна.

— Но не е във властта на човека да определя колко дълго ще живее. Какво мога да сторя в положението, в което съм?

Ою го погледна в очите и сърцето й се изпълни с мъка. Нима брат й крие нещо от нея?

Камбаната на храма Нандзен извести пладне. Макар страната още да бе разделена от междуособици, можеха да се видят хора, които се наслаждават на сливовите дървета, а между падащите цветове се чуваше песента на славеите.

Тази пролет изглеждаше хубава, но още беше само вторият месец. Щом се спуснеше вечерта и студената светлина на лампите затрептеше в тъмното, Ханбей отново започваше да кашля. През нощта Ою трябваше на няколко пъти да става, за да разтрие гърба му. При него имаше и други служители, но Ханбей не желаеше да ги остави да се грижат за него по този начин.

— Те всички са хора, които биха излезли заедно с мене в битка. Но няма да е редно да ги моля да разтриват гърба на един болник — обясни той.

И тази нощ тя стана, за да разтрие гърба на брат си. Щом влезе в кухнята да приготви лекарството му, изведнъж чу пред вратата шум, сякаш някой се прокрадва покрай плета от стар бамбук. Ою се вслуша. Отвън се долавяше шепот.

— Виждам светлина. Чакай само малко. Някой трябва да е станал.

Гласът отвън постепенно се приближаваше към дома. После някой потропа леко по капака на прозореца.

— Кой е? — попита Ою.

— Вие ли сте, господарке Ою? Куматаро от Курихара е. Тъкмо се връщам от Итами.

— Куматаро е! — извика тя възбудено на Ханбей.

Плъзна кухненската врата настрани и под светлината на звездите видя застанали трима мъже.

Куматаро протегна ръка и пое кофата, която Ою му подаде. Повика другите двама и всички заедно отидоха до кладенеца.

Ою се зачуди кои ли са останалите. Куматаро бе служителят, с когото бяха живели на връх Курихара. По онова време го наричаха Кокума, но сега той бе станал хубав млад самурай. След като Куматаро изтегли ведрото от кладенеца и изля водата в кофата, която взе от Ою, другите двама мъже измиха калта от ръцете и краката и кръвта от ръкавите си.

Макар да бе късно през нощта, Ханбей каза на сестра си да запали лампата в малката гостна, да сложи жар в мангала и да постеле възглавници за гостите.

Щом Ханбей й каза, че единият от мъжете с Куматаро трябва да е Курода Канбей, тя не можа да скрие изненадата си. За Курода се носеха различни слухове: или че от миналата година е пленник в крепостта Итами, или че сам е изменил на своите й е в крепостта по собствена воля. Обикновено Ханбей въобще не говореше на служителите си по официални въпроси, а още по-малко за тайни неща като това, тъй че дори Ою нямаше представа къде отиде Куматаро след Нова година и защо се бави толкова дълго.

— Ою, донеси ми, моля, наметката — каза Ханбей.

Макар да се тревожеше за него, сестра му знаеше, че колкото и да е болен, ще настои да стане от постелята и да посрещне гостите си. Тя го загърна през раменете.

След като се среса и изплакна устата си, Ханбей влезе в стаята за посетители, където Куматаро и останалите двама вече седяха и спокойно го чакаха.

Той отвърна на поздравите им силно развълнуван:

— Ах, значи всички е минало добре! — седна и стисна ръцете на Канбей. — Безпокоях се.

— Не се безпокойте заради мене; като виждате, аз съм съвсем добре — увери го Канбей.

— Радвам се, че сте успели.

— Изглежда, съм ви причинил тревога. Простете ми.

— Както и да е, да благодарим на небето, че отново ни събра заедно. За мен това е истинска радост.

Но кой бе другият, по-възрастен мъж, който мълчаливо наблюдаваше, без да иска да попречи на радостната среща на двамата приятели? Най-сетне Канбей го помоли да се представи.

— Мисля, че се срещаме не за първи път, господарю. Аз също съм на служба при господаря Хидейоши и съм ви виждал отдалече много пъти. Числя се към отряда на нинджите, който не общува много с останалите самураи, тъй че може да не си ме спомняте. Аз съм племенникът на Хачисука Хикоемон, Ватанабе Тендзо. Много се радвам да се запозная с вас.

Ханбей се плесна по коляното.

— Вие ли сте Ватанабе Тендзо?! Много съм слушал за вас. И сега като казахте, изглежда съм ви виждал един-два пъти по-рано.

В този момент Куматаро се обади:

— Срещнах Тендзо съвсем случайно в тъмницата на крепостта Итами. Той проникнал там със същата цел, с която и аз.

— Не знам дали стана по пълна случайност или по волята на провидението, но само защото се срещнахме, успяхме да изведем господаря Канбей на свобода. Ако бяхме действали поотделно, сигурно щяхме да загинем — додаде Тендзо усмихнат.

Бе пратен в крепостта Итами, понеже и самият Хидейоши правеше опити да спаси Курода Канбей. Първо той прати вестоносец, който да измоли от Араки Мурашиге да го освободи, после изпроводи със същата цел един будистки свещеник, на когото Мурашиге се доверяваше. Употреби всички налични средства, но неприятелят му упорито отказваше да пусне Канбей на свобода. Като последен изход, Хидейоши нареди на Тендзо да измъкне Канбей от тъмницата.

Нинджата се промъкна в крепостта и там му се предостави възможност да освободи пленника. Вътре имаше някакво тържество и всички служители и родственици на Араки Мурашиге се бяха събрали в главната зала, а на войниците до последния бе раздадено саке. По добро стечение на обстоятелствата нощта се случи тъмна, безлунна и безветрена. Тендзо разбра, че сега е времето да действа решително. Вече огледал всичко наоколо, той се промъкваше покрай главната кула, когато зърна някой друг да се прокрадва в посока към тъмницата — някой, който не приличаше на стража. Всъщност, мъжът сигурно се бе прокраднал в крепостта по същия начин, по който и той самия. Той се представи като служител на Такенака Ханбей — Куматаро.

— Аз съм човек на господаря Хидейоши — отвърна му Тендзо.

Сега и на двамата им стана ясно, че са дошли с една и съща задача. С общи усилия разбиха тъмничния прозорец и помогнаха на Канбей да избяга. Под прикритието на мрака се прехвърлиха през крепостните стени, взеха една малка лодка от кея на отсрещната страна на рова и изчезнаха.

След като изслуша подробния разказ за преживените трудности, Ханбей се обърна към Куматаро с думите:

— Боях се, че съм те пратил с неизпълнима задача и смятах, че възможността да успееш е само едно или две на десет. Станалото със сигурност трябва да е дело на небето. Но какво стана през следващите дни? И как се добрахте дотук?

Куматаро коленичи почтително, явно без ни най-малко гордост от това, че е свършил нещо, достойно за похвала.

— Не ни беше трудно да се измъкнем от крепостта; същинските трудности започнаха после. Частите на Араки бяха разположени тук-там зад дървени укрепления, тъй че на няколко пъти попадахме в тяхно обкръжение и понякога вражеските мечове и копия ни разделяха един от другиго. Накрая успяхме да си пробием път, но в един от сблъсъците господарят Канбей получи рана в лявото коляно и това ни попречи да се отдалечим достатъчно. Накрая трябваше да пренощуваме в едни ясли. През нощта се придвижвахме, а през деня спяхме в крайпътни светилища. Накрая се добрахме до Киото.

Канбей продължи разказа:

— Ако бяхме успели да се свържем с отрядите на Ода, които обсаждат крепостта, бягството ни щеше да е по-леко. Според това, което чух в тъмницата обаче, Араки Мурашиге дал да се разбере, че господарят Нобунага изпитва към мен голямо подозрение. Казвал на хората си, че трябва да премина на тяхна страна заради такова недоверие от страна на господаря ми, но аз само се усмихвах на подобни уловки.

Канбей се засмя тъжно и пресилено, а Ханбей мълчаливо кимна.

Докато се свърши с всички въпроси и разкази, нощното небе бе почнало да бледнее. В кухнята Ою приготвяше супа.

Мъжете бяха уморени от продължилия цяла нощ разговор и след като привършиха със закуската, всеки си подремна. След като се събудиха, отново седнаха да говорят.

— Между впрочем — обърна се Ханбей към Канбей, — знам, че това става много изненадващо, но смятах още днес да тръгна за родната си област Мино и после да отида в Адзучи да се срещна с господаря Нобунага. Тъй като ще разкажа на Негово Височество какво е станало с вас, бих предложил да поемете направо за Харима.

— Естествено, не искам да бездействам и един ден — каза Канбей, но после се вгледа с подозрение в лицето на приятеля си. — Вие сте още болен — как ще се отрази такова внезапно пътуване на здравето ви? — попита той.

— И без това възнамерявах от днес да изляза от постелята. Ако оставя болестта да ми надделее, няма никога да се отърва от нея, а и от известно време се чувствам много по-добре.

— Обаче важно е да оздравеете напълно. Не знам що за спешна работа имате, но не може ли да я отложите за още малко и да изчакате тук, докато се възстановите? — попита Канбей.

— Молих се с идването на новата година да оздравея бързо и се грижих добре за себе си. Сега, когато със сигурност съм отново добре, вече не се тревожа за това. В същото време, провинил съм се и ще трябва да получа в Адзучи наказание за това — днес е добър ден да стана от болничната постеля и да се сбогувам.

— Провинение, за което ще трябва да получите наказание в Адзучи ли?

Сега Ханбей разказа за първи път на приятеля си как от повече от година пренебрегва нареждането на Нобунага.

Канбей бе изумен. Това, че Нобунага се е усъмнил в него, е едно. Но че е наредил да обезглавят Шоджумару бе направо недостъпно за въображението му.

— Така ли са стояли нещата? — простена той.

Изведнъж го обзе някакво студено и тъпо чувство към Нобунага. Заложи толкова много — отиде в крепостта Итами, бе хвърлен в тъмница и едва се спаси от смъртта и накрая — за какво е всичко това? В същото време не можеше да сдържи сълзите си при мисълта за необикновената привързаност на Хидейоши и приятелството на Ханбей.

— Много съм ви благодарен, но защо е трябвало да правите това заради сина ми? Щом положението е такова, трябва да отида в Адзучи и сам да дам обяснения.

— Не, моя е вината за неподчинението. Единствената ми молба към вас е да отидете при господаря Хидейоши в Харима. Независимо дали ме оневинят или накажат, съмнявам се, че ми остава още много време на този свят. Бих искал да отидете в Харима колкото се може по-бързо.

Ханбей се просна по очи пред своя приятел, сякаш го умоляваше. Той имаше решимостта на неизлечимо болния. И още, той бе Ханбей — мъж, нелишен от твърдост — и веднъж казал нещо, вече не се отказваше от него.

Същия ден двамата приятели са разделиха — единият пое на изток, другият — на запад. Канбей, придружен от Ватанабе Тендзо, отиде да се присъедини към похода в Харима. Ханбей потегли за Мино заедно с Куматаро.

Докато изпращаше брат си на портата на храма Нандзен, сълзи напълниха очите на Ою. В ума й се криеше подозрението, че той може никога да не се върне. Свещениците се опитаха да я утешат с думите, че скръбта й ще се окаже преходна като всички неща, но накрая те почти трябваше да я отнесат на ръце обратно през главната порта.

Най-вероятно и Ханбей имаше същите мисли. Дори неговата мъка бе видимо по-голяма. Докато наближаваха билото на склона, тялото му се олюляваше върху седлото. Изведнъж дръпна юздите, сякаш току-що се е сетил за нещо.

— Куматаро, има нещо, което забравих да кажа. Ще напиша бележка — бих искал да изтичаш обратно и да я предадеш на Ою.

Извади парче хартия, надраска нещо и го подаде на служителя си.

— Ще продължа напред бавно, за да можеш да ме настигнеш.

Куматаро взе писмото, поклони се почтително и се завтече назад към храма.

„Много грешки допуснах, помисли тъжно Ханбей, докато хвърляше един последен поглед назад към светилището Нандзен. Изобщо не съжалявам за пътя, който поех, но сестра ми…“ Остави коня сам да върви напред.

Пътят на самурая върви само в една посока; откакто слезе от връх Курихара, Ханбей не се бе отклонявал от него. Нито пък, дори животът му да свърши още днес, би съжалявал за нещо. Това, от което го болеше най-много, бе, че Ою стана любовница на Хидейоши. Като неин брат, съвестта непрестанно не му даваше мира заради това. В крайна сметка тя бе редом с него тъкмо в решителното време, когато сама трябваше да си избере път в живота, казваше си той. Вината е негова, не на сестра му. Тайно се тревожеше за това, което чака Ою след смъртта му.

Нещастието на жената е, че щастието й никога не трае през целия неин живот. Особено болезнено за него бе чувството, че е замърсил чистата белота на Пътя на самураите — този път, по който човек върви винаги редом със смъртта. Колко пъти се бе укорявал сам и си бе мислил, че трябва да се извини на Хидейоши и да помоли да бъде освободен, или че трябва да разкрие пред сестра си своите угризения и да я помоли да заживее в уединение. Но така и не бе стигнал до подходящо решение.

Тръгваше на път, от който никога няма да се върне и естествено чувстваше, че трябва да каже на Ою нещо по всичко това. Не можа да изрече каквото и да било, докато тя стоеше така миловидна пред него, но сега, може би, можеше да й напише няколко стиха, които по-лесно да бъдат разбрани. След като вече си е отишъл, тя, под предлог, че тъжи за него, би могла да успее да се измъкне от тълпата жени, които се бяха скупчили край спалнята на Хидейоши като цъфнали лози пред някоя градинска порта.

Когато пристигна в имението си в Мино, Ханбей посвети деня на отдаване на почит пред гробовете на предците си и после за кратко време се върна на връх Бодай. Не бе ходил там от дълго време, но не се поддаде на желанието да остане повече.

След като стана на следващата сутрин, бързо вчеса косата си и стопли вода за една от редките си бани.

— Повикайте Ито Ханемон — нареди Ханбей.

Песента на славея често се дочуваше както в полята около връх Бодай, така и между дърветата в двора на самата крепост.

— На вашите услуги съм, господарю.

С гръб към покритата с хартия плъзгаща се врата стоеше в дълбок поклон набит, възрастен самурай. Ито бе възпитател на Шоджумару.

— Ханемон? Влезте. Вие сте единственият, на когото съм говорил досега подробно за това, но сега най-сетне е дошъл денят, когато Шоджумару трябва да отиде в Адзучи. Ще потеглим днес. Зная, че това идва внезапно за вас, но ви моля да уведомите прислугата и да я накарате веднага да се приготви за път.

Ханемон много добре разбираше трудното положение на господаря си и кръвта отведнъж се отдръпна от лицето му.

— Животът на господаря Шоджумару е…

Ханбей видя как старият човек трепери и за да го успокои, добави усмихнат:

— Не, няма да го обезглавят. Аз ще усмиря гнева на господаря Нобунага, дори ако това стане с цената на собствения ми живот. Веднага щом го освободиха от Итами, бащата на Шоджумару отиде да се присъедини към похода в Харима и това без думи свидетелства за неговата невинност. Сега остава единствено моята вина, че съм пренебрегнал заповедта на господаря си.

Ханемон се оттегли мълчаливо и тръгна към стаята на Шоджумару. Докато приближаваше, дочу веселият шум от гласа на детето, което удряше по някакъв ръчен барабан. Родът Такенака се отнасяше към момчето така добре, та човек надали би си помислил, че то им е било поверено като заложник.

Сега, щом възпитателите, които не знаеха почти нищо за същинското развитие на нещата, чуха, че трябва да се готвят за пътуване, те почнаха да се боят за живота на Шоджумару.

Ханемон направи всичко възможно да ги успокои.

— Няма от какво да се страхувате. След като господарят Шоджумару отива в Адзучи, то доверете се на чувството за справедливост на господаря Ханбей. Мисля, че трябва да оставим всичко в негови ръце.

Шоджумару бе в неведение какво става и продължи да си играе щастливо, да бие барабана и да подскача. Макар и заложник, той бе сърцат като баща си и се обучаваше за самурай. Не бе никак кротичко дете.

— Какво каза Ханемон? — попита Шоджумару и остави барабана.

Като видя лицето на възпитателя си, детето изглежда разбра, че нещо се е случило и доби загрижен вид.

— Нищо, което да ви тревожи — обади се един от възпитателите. — Но трябва бързо да се приготвим за пътуване до Адзучи.

— Кой отива там?

— Вие, господарю Шоджумару.

— И аз ли? В Адзучи?

Възпитателите се извърнаха, за да не види момчето сълзите им. Още щом чу техните думи, Шоджумару скочи на крака и запляска с ръце.

— Наистина ли? Колко хубаво!

Той изтича обратно в стаята си.

— Отивам в Адзучи! Казаха, че тръгваме на път с господаря Ханбей! Стига скачане и барабани. Спрете всички!

После попита на висок глас:

— Тези дрехи стават ли за път?

Ито влезе и отговори:

— Негово Височество ви напомня да се изкъпете и да вчешете добре косата си.

Възпитателите отведоха Шоджумару в банята, сложиха го във ваната и му сресаха косата. Щом обаче започнаха да го обличат за път, видяха, че и долните дрехи, и кимоното, които са подготвени за него, са от най-чиста бяла коприна — облеклото на смъртниците.

Прислугата на Шоджумару веднага си помисли, че Ито ги е излъгал и че щом стигне при Нобунага, момчето ще загуби главата си. Те отново започнаха да плачат, но Шоджумару, без въобще да обръща внимание на това, надяна бялото кимоно, тежка жилетка от червен брокат и пола от китайска коприна. Облечен така пищно и заобиколен от двамата си прислужници, той бе отведен в стаята на Ханбей.

Шоджумару, в добро настроение, не забелязваше насълзените лица на своите придружители.

— Е, хайде да вървим! — подкани той Ханбей.

Най-сетне този стана и се обърна към служителите си:

— Моля, погрижете се после за всичко.

Когато се сетиха за това по-късно, те решиха, че най-важна е била тази единствена дума „после“.

След битката при река Ане Нобунага бе приел Ханбей. По този повод той каза:

— Чувал съм от Хидейоши, че гледа на вас не само като на служител, а и като на наставник. Моля ви да бъдете наясно, че и аз нямам ниско мнение за вас.

Винаги след това, когато Ханбей биваше приет или просто отиваше в Адзучи, Нобунага се отнасяше с него, сякаш е един от личните му и преки служители.

Сега Ханбей се изкачваше към крепостта Адзучи, като водеше със себе си сина на Канбей — Шоджумару. Заради болестта по лицето му личеше умора, но облечен в най-хубавите си дрехи, той стъпало по стъпало вървеше с тържествена стъпка към кулата, където седеше Нобунага. Господарят от снощи бе предупреден за пристигането му и сега го очакваше.

— Виждам ви толкова рядко — рече благосклонно Нобунага, веднага щом видя Ханбей. — Радвам се, че сте тук. Приближете се. Позволявам ви да си вземете възглавница. Някой да даде на Ханбей нещо за сядане.

Така, като показваше изключително благоразположение, той заговори Ханбей. Този остана на разстояние, проснат по очи в израз на дълбока почит.

— По-добре ли сте сега? Допускам, че сте били и телесно, и умствено изтощен от дългия поход в Харима. По мнение на моя лекар, точно по това време ще бъде опасно да ви пращаме на бойното поле. Той казва, че имате нужда от поне още една или две години пълен отдих.

През последните две-три години за Нобунага бе рядкост да говори на служител с такива меки думи. Ханбей усети в сърцето си някакво объркване — нито радост, нито тъга.

— Не заслужавам такова съчувствие, господарю. Отида ли на бойното поле, се разболявам, върна ли се оттам, не правя нищо, освен да се радвам на вашето щедро благоволение. Аз съм просто едни болнав човек, който не е сторил нищо от полза за вас.

— Не, не! Ако не се грижите за себе си, ще ме поставите в истинско затруднение. Първото, за което трябва да мислим, е да не обезсърчим Хидейоши.

— Моля ви, господарю, не говорете такива неща. Карате ме да се изчервявам — отвърна Ханбей. — По начало, причината, която ме накара да се осмеля да се покажа пред вас и да помоля да ме приемете бе, че миналата година Сакума Нобумори ми донесе вашите заповеди, които засягаха екзекуцията на Шоджумару. Досега обаче…

— Почакайте малко — прекъсна го Нобунага.

Като пренебрегна за минута Ханбей, той обърна очи към младежа, коленичил до него.

— Това ли е Шоджумару?

— Да, господарю.

— Хм, ясно. Прилича на баща си и е по-различен на вид от останалите деца. Това е един обещаващ момък. Трябва да се отнасяте добре с това момче, Ханбей.

— Е, ами това, че искахте да ви изпратя главата му?

Напрегнат, Ханбей втренчи поглед в Нобунага. Ако господарят настои детето да бъде обезглавено, той бе готов да пожертва собствения си живот, за да го вразуми. Но, както осъзна той сега, от началото на приема изглеждаше, че намерението на Нобунага не е такова.

Като усети вперения поглед на Ханбей, Нобунага неочаквано избухна в смях и неспособен сякаш да прикрива повече глупостта, която бе допуснал, заговори:

— Забравете за всичко това. Аз самият съжалих за това нареждане почти веднага, след като го дадох. Някак си съм просто много мнителен. Това създаде неудобство и на Хидейоши, и на Канбей. Мъдрият Ханбей обаче се възпротиви на моята заповед и не погуби детето. Всъщност, щом чух как сте решили този въпрос, усетих облекчение. Как мога да ви виня? Вината е у самия мене. Простете ми, не постъпих много добре.

Нобунага не сведе поглед и не се поклони доземи, но изглежда имаше желание час по-скоро да смени темата.

Ханбей обаче не се задоволи толкова бързо с прошката на Нобунага. Господарят каза да забравят станалото, да оставят потокът на времето да го отнесе, но изражението на Ханбей изобщо не показваше радост.

— Моето неподчинение на вашата заповед може впоследствие да се отрази на авторитета ви. Ако сте пощадили главата на Шоджумару заради невинността и заслугите на Канбей, позволете сега на този момък да се покаже достоен за вашата милост. А и на самия мен, господарю, не бихте могли да окажете по-голяма услуга от това да ми наредите да извърша някое полезно дело, с което да изкупя вината си, задето не съм последвал вашето нареждане.

Отново проснат по очи, Ханбей говореше така, сякаш направо разтваря сърцето си и очакваше благоволението на Нобунага. От самото начало господарят очакваше точно това.

След като повторно получи прошка от своя повелител, Ханбей шепнешком каза на Шоджумару да благодари сърдечно на Нобунага. После отново сам се обърна към него:

— Това може да е последният път, когато двамата с вас се срещаме през този живот. Моля се да се сдобиете във войните с още по-големи успехи.

— Такива неща не се говорят често, а? Значи ли това, че отново няма да се подчините на някоя моя заповед?

Нобунага настояваше да разбере какво точно иска да каже Ханбей.

— Никога.

Ханбей поклати глава и сведе поглед към Шоджумару.

— Моля ви, погледнете как е облечено това дете. Оттук той тръгва да се сражава в похода в Харима редом с Канбей. Решен е да се отличи не по-малко от баща си, готов е смело да остави всичко в ръцете на съдбата.

— Какво? Иска да отиде на полето на боя ли?

— Канбей е прочут воин, а Шоджумару е негов син. Моята молба е да го насърчите преди първия му поход. Голяма радост ще е, ако сам му заръчате да се отличи там като мъж.

— А вие?

— Какъвто съм болен, съмнявам се, че мога да увелича силата на нашите бойци, но мисля, че за мен това е подходящо време да придружа Шоджумару до бойното поле.

— Нима сте толкова добре? А здравето ви?

— Роден съм самурай и за мен ще е най-голямо унижение да умра мирно в постелята си. Дойде ли времето за умиране, човек може да постъпи само по един начин.

— Е, тогава вървете с моята благословия. И на Шоджумару желая добра сполука в първия му поход.

Нобунага повика с очи момчето при себе си и му подаде къса сабя, изкована от един прочут майстор. После нареди на служителите да донесат саке и тримата заедно пиха от него.

Наследството на Ханбей

Никой не би могъл да предвиди, че Бесшо Нагахару ще задържи крепостта Мики толкова дълго. Крепостта стоеше под обсада от цели три години, а повече от шест месеца отрядите на Хидейоши вече изцяло я бяха откъснали от света. С какво се хранеха обитателите й? Как успяваха да оцелеят?

Всеки път, щом зърнеха движението и чуха гласовете на тези вътре в крепостта, хората на Хидейоши се удивяваха. Да не би това тук да е някакво чудо? Понякога вярваха, че издръжливостта на противника е почти свръхестествена. Нападателите бяха на път да загубят съревнованието по твърдост. Изглежда, колкото и да удряха, мушкаха, ритаха и душеха врага, не можеха да изчерпят силата му.

Три хиляди и петстотинте защитници бяха лишени от доставка на припаси, а снабдяването им с вода бе прекъснато. В средата на първия месец вече трябваше да са на ръба на гладната смърт, но в края му крепостта още не бе паднала. Сега бе началото на третия месец.

Хидейоши забелязваше умората на отрядите, но насила криеше своята загриженост. Покаралата по страните му брада и потъмнелият му поглед бяха сигурен знак за тревога и отпадналост от дългата обсада.

„Преценил съм грешно, разбра Хидейоши. Знаех, че ще се задържат, но никога не съм предполагал, че ще е толкова дълго.“ Сега научи, че войната не е само въпрос на изчисления и тактическо преимущество.

Всъщност, духът на хората вътре бе укрепнал и по нищо не личеше те да се готвят да се предадат. Разбира се, може и да нямат храна. Обсадените сигурно са изяли кравите и конете си, дори и корените на дърветата и тревата. Всичко, за което Хидейоши бе смятал, че ще доведе до падането на крепостта, само укрепваше духа и единството на бранителите й.

През петия месец започна сезонът на дъждовете. Областта бе в планините на западните области, тъй че към постоянния валеж се прибавиха превърнатите в мътни вади разкаляни пътища и празните окопи, препълнени с нечиста вода. Хората се пързаляха в калта и с труд се изкачваха и слизаха по склона. Обсадата, която най-сетне изглежда даваше някакъв плод, отново се оказа обезсилена от мощта на природата.

Курода Канбей, чието ранено в крепостта Итами коляно още не бе заздравяло напълно, правеше оглед на предните редове от една носилка. Всеки път при мисълта, че сигурно ще куца до края на живота си, той пресилено се усмихваше.

Щом Ханбей видя трудното положение на своя приятел, той забрави собствените страдания и се зае сам да направи каквото е по силите му. Хидейоши имаше наистина необичаен полеви щаб. И двамата му първи военачалници, които ценеше като чифт ярки украшения, не бяха в добро здраве. Единият бе постоянно болнав, другият трябваше да води битката от носилка.

Но помощта, която тези двама души оказаха на Хидейоши, бе значителна и далеч не се изчерпваше с тяхната изобретателност. Всеки път, щом погледнеше печалните им образи, той не успяваше да сдържи сълзите си на дълбоко вълнение. Точно сега предводителите на войската му бяха като един дух и тяло. Само заради това отрядите не бяха загубили упованието си в успеха на битката. Мина се повече от половин година, но сега вече съпротивата на крепостта Мики започваше да отслабва. Ако предводителят на обсаждащите нямаше такава непоклатима опора, тя никога не би паднала. А можеше корабите на рода Мори да пробият обръча на нападателите и да донесат припаси; или пък техните части да прекосят планините, да се обединят с войниците в крепостта и да сразят противника си. И тъкмо на това място Хидейоши би могъл да загуби честта и името си. При това положение на нещата, дори самият той понякога биваше удивен от бодрия дух и жизнеността на Канбей и полу на шега, в израз на възхищението си го наричаше „окуцял проклетник“. Личеше обаче, че в сърцето си храни дълбоко уважение към този човек, на когото толкова много разчиташе.

Дъждовният сезон отдавна свърши, дългата жега на лятото отмина и с началото на осмия месец се възцари есенният хлад. Болестта на Ханбей внезапно се влоши този път изглеждаше, сякаш той никога повече няма да облече в доспехи болнавото си тяло.

„Ах, и мене ли изоставя накрая небето?“, жалеше Хидейоши. „Ханбей е прекалено млад и надарен, за да умира. Не може ли съдбата да му отпусне още малко време?“

Затвори се в колибата, където лежеше Ханбей и стоеше ден и нощ там край болния си приятел, но тъкмо тази вечер, когато трябваше да излезе заради други важни неща, състоянието на болния изглежда се влошаваше с всеки изминал час. Вражеските укрепления в Такано и на връх Хачиман бяха покрити от вечерната мъгла. С приближаването на нощта в планината отекнаха оръдейни изстрели.

„Трябва пак да е онзи окуцял проклетник!, помисли си Хидейоши. Не бива да отива толкова навътре зад вражеските линии.“

Тревожеше се за Канбей, който бе тръгнал в настъпление срещу врага, но още не се беше върнал. Някой се приближи с бърза крачка и спря до него. Когато се обърна, видя един разплакан младеж, проснат по очи на земята.

— Шоджумару?

След като пристигна в лагера на връх Хираи, Шоджумару на няколко пъти влиза в сражение. За кратко време момчето се преобрази в твърд и издръжлив мъж. Преди около седмица, когато състоянието на Ханбей изглежда почна да се влошава бързо, Хидейоши нареди на Шоджумару да наглежда болния.

— Сигурен съм, че болният ще се радва на тебе повече, отколкото на някого другиго. Бих искал сам да съм там и да се грижа за него, но се страхувам, че ако го притеснявам с мисълта, че ми създава грижи, болестта му ще се утежни.

За Шоджумару Ханбей беше и учител, и нещо като втори баща. Сега, без дори да сваля доспехите от гърба си, той ден и нощ се грижеше за болния, най-старателно приготвяше лекарствата му и правеше за него всичко необходимо. Този Шоджумару бе, който сега се завтече напред и се просна просълзен на земята. Отвътре Хидейоши усети нещо като удар в гърдите.

— Защо плачеш, Шоджумару?

— Моля, простете ми — отвърна момчето и избърса очи. — Господарят Ханбей почти няма сили да проговори; може да не изтрае до след полунощ. Ако може да се отделите от сражението, бихте ли дошли за миг?

— На умиране ли е?

— Б… боя се, че да.

— Така ли каза лекарят?

— Да. Господарят Ханбей строго ми нареди да не казвам на вас или на другиго в лагера за състоянието му, но лекарят и служителите на господаря казаха, че наближава той да си отиде от този свят и че по-добре ще е, ако ви кажа.

Хидейоши бе вече успял да се примири с мисълта.

— Ще застанеш ли тук за малко на моето място, Шоджумару? Подозирам, че баща ти скоро ще започне да се изтегля от полето на битката при Такано.

— Баща ми се сражава при Такано ли?

— Както обикновено ръководи всичко от носилката.

— Е, тогава мога ли да отида до Такано, да поведа бойците вместо татко и да му кажа да отиде край смъртното ложе на господаря Ханбей?

— Добре си решил! Щом си толкова смел, тръгвай.

— Докато господарят Ханбей още диша, баща ми ще иска да бъде близо до него. Господарят Ханбей няма да го каже, но сигурен съм, че и той иска да види моя баща.

Шоджумару говореше решително. Като сграбчи едно копие, което изглеждаше не по ръста му, той се втурна към подножието на склона.

Хидейоши закрачи в обратна посока, като постепенно ускоряваше ход. От една от хижите грееше светлината на лампа. Бе тази, в която спеше Такенака Ханбей. Точно тогава луната засвети слабо над покрива. Лекарят, пратен от Хидейоши, стоеше до постелята заедно със служителите на Ханбей. Хижата бе почти само една дъсчена ограда, но върху камъшените рогозки бяха струпани бели постелки, а в единият ъгъл стоеше сгъваем параван.

— Чуваш ли ме. Ханбей? Аз съм, Хидейоши. Как се чувстваш?

Седна тихо до приятеля си и се загледа в лицето му върху възглавницата. Може би заради тъмнината, лицето на Ханбей бе просветнало като някакво скъпоценно украшение. Не можеше да не се просълзиш при мисълта, че някой може толкова да отслабне. Гледката късаше сърцето на Хидейоши; самият вид на този мъж му причиняваше болка.

— Как е той, лекарю?

Лекарят не можа да отвърне нищо. Мълчаливият му отговор значеше, че всичко е само въпрос на време, но Хидейоши все пак искаше просто да чуе, че има някаква надежда.

Болният леко помръдна с ръка. Изглежда чу гласът на Хидейоши и като отвори едва очи, се опита да каже нещо на един от служителите си, който отвърна:

— Негово Превъзходителство има добрината да дойде да ви посети… да бъде край постелята ви…

Ханбей кимна, но сякаш бе недоволен от нещо. Изглеждаше, че иска от човека да му помогне да се изправи.

— Какво ще кажете? — обърна се един от служителите към лекаря.

Този надали имаше сила да му отговори. Хидейоши разбра какво иска Ханбей.

— Какво? Искате да станете ли? Защо не стоите в леглото? — се опита да го успокои той, сякаш успокоява дете.

Ханбей поклати леко глава и отново направи знак на служителите си. Не можеше да говори гласно, но желанието ясно се четеше в погледа му. Мъжете внимателно повдигнаха горната част на изтънялото като дъска тяло на болния, но когато се опитаха да му помогнат да седне, Ханбей ги отблъсна от себе си. Прехапа устна и постепенно стана от леглото. Това очевидно му струваше много усилия — от болестта той вече едва можеше да диша.

Поразени от това, което виждаха, Хидейоши, лекарят и служителите на Ханбей можеха само да затаят дъх и да вперят очи. Накрая, след като бе пропълзял на няколко стъпки от постелята, Ханбей коленичи с достойнство върху камъшената рогозка. Щръкналите рамене, изтънелите колена и пожълтелите ръце го правеха да прилича почти на младо момиче. Стисна здраво устни, сякаш се опитваше да овладее дъха си. Накрая се поклони така ниско, та на другите се стори, че може да се пречупи.

— Тази вечер наближава времето да се сбогувам с вас. Още веднъж трябва да кажа колко съм благодарен за многото години на благоволение.

За миг спря да говори.

— Падат ли или зеленеят листата, раждат ли се или умират, когато се замислиш дълбоко, става ясно, че целият свят е изпълнен с цветовете на есента и пролетта. И мисля, че този свят е едно хубаво място. Кармата ме привърза към вас, господарю и аз се радвах на вашата благосклонност. Като се обърна на сбогуване назад, съжалявам единствено за това, че не ви донесох никаква полза.

Гласът му бе съвсем изтънял, но ясен. Всички присъстващи се поизправиха и притихнаха пред това чудо. Особено Хидейоши — той изпъна гръб, сведе глава и сключил ръце в скута си, се заслуша, сякаш не би понесъл да пропусне и една дума от казаното. Лампата припламва най-ярко точно преди да угасне. Сега, в този върховен миг, същото бе и с живота на Ханбей. Той продължи да говори, с отчаяно усилие да предаде на Хидейоши своите последни думи.

— Всичко… всичко, което ще се случи или промени в света отсега нататък… ще е наистина за добро. Сега Япония е на прага на голяма промяна. Бих желал да видя какво ще стане със страната. Това е на сърцето ми, но отреденото ми за живеене време не ще позволи на моето желание да се изпълни.

Постепенно думите му ставаха все по-ясни и той навярно говореше с последната останала в него сила. Тялото му неволно се сви, за да поеме въздух, но Ханбей овладя треперенето на раменете си и задържа дъх, за да продължи да говори.

— Но… господарю… не мислите ли и сам вие, че ви е предопределено да се родите във времена като тези? Като ви погледна внимателно, не мога да видя у вас желанието да станете повелител на цялата страна.

Млъкна за миг.

— Досега, това беше една от вашите добри страни. Грубо е да говоря сега така, но когато бяхте носач на сандалите на господаря Нобунага, влагахте всичкото си сърце в тази служба, а когато добихте самурайско звание, положихте всички усилия да изпълнявате задълженията си като самурай. Нито веднъж не сте дори и пожелавали да погледнете по-нависоко и да опитате да се издигнете. Това, от което сега се боя най-много, е, че верен на своя нрав, ще изпълните своята задача в западните области, ще се подчините на повелята на господаря Нобунага, ще покорите навярно крепостта Мики и като обръщате внимание само на тези неща, няма да забележите какво става, наоколо ви и да пожелаете да се отличите с нещо повече.

Бе така тихо, сякаш в стаята няма никой друг. Хидейоши слушаше с такова внимание, сякаш не може да вдигне поглед или да помръдне.

— Но… голямата дарба, от която се нуждае човек, за да се сдобие с власт във времена като тези, се праща от небето. Военните предводители се бият за върховенство и всеки от тях се перчи, че никой не би успял да докара нови времена за този безпорядъчен свят и да спаси хората от неволите им. А Кеншин, който бе такъв превъзходен мъж, намери смъртта си; Шинген от Кай почина; големият Мотонари, господарят на западните области, напусна този свят, като посъветва наследниците си да не ламтят за повече от онова, което имат и накрая — и Асаи, и Асакура сами причиниха своята гибел. Кой ще доведе нещата до техния завършек? Кой има силата и волята да положи основите на новата епоха и да накара хората да приемат идването й? Такива хора са на брой по-малко от пръстите на едната ръка.

Внезапно Хидейоши вдигна глава. Сякаш светъл лъч пробяга от очите на Ханбей право към неговите. Ханбей бе близо до смъртта, а и Хидейоши не можеше да бъде сигурен за себе си колко му е отредено да живее. За миг обаче погледите им мълчаливо се срещнаха.

— Знам, че това което говоря, сигурно внася объркване в сърцето ви, понеже сега служите на господаря Нобунага. Мога да разбера какво изпитвате. Но очевидно Провидението е решило той да изпълни една трудна задача. Нито вие, нито господарят Иеясу имате такъв дух, какъвто е нужен, за да преодолее човек положение като сегашното, нито вяра, с която да можете да надмогнете многото трудности, които непрестанно изникваха. Кой друг освен господаря Нобунага би успял да преведе страната през безпорядъка на времето, в което живеем? Това обаче още не означава, че той е успял да обнови този свят. Държавата няма да получи мир, просто ако западните области са подчинени, Кюшу — обсаден и Шикоку — умиротворен; четирите съсловия няма да заживеят в съгласие; животът няма да се обнови, нито ще се сложи основа на благоденствие за бъдещите поколения.

Изглежда, подтикван от мъдрите писания на древните китайски класици, Ханбей дълго бе размишлявал върху всичко това. Бе сравнявал събитията от съвремието с тези от историята и бе вникнал в сложните първопричини на сегашното положение на нещата.

През годините, когато бе пълководец на Хидейоши, умът му като от птичи поглед обхващаше развитието на Япония. Изводите си пазеше в тайна. Не е ли Хидейоши „този, който идва отпосле“? Дори между неговите служители, които ден и нощ бяха близо до него, които виждаха как от време на време се спречква със съпругата си, как понякога се радва заради нещо съвсем дребно, как се обезкуражава или говори неразумно и които, като сравняваха външността му с тази на други повелители, изобщо не намираха той с нещо да ги превъзхожда — между тях изглежда нямаше и един на десетима, който да открива у своя господар някакви изключителни природни дарби. Но Ханбей не съжаляваше, че е служил редом с този мъж или че му е посветил половината от живота си. Той по-скоро силно се радваше, че небето го е обвързало с такъв господар и чувстваше, че си е заслужавало да изживее живота си до самото идване на смъртта.

„Ако този господар оправдае моите надежди и реши голямата задача на бъдещето, мислеше си Ханбей, животът ми няма да е бил напразен. Чрез неговия дух моите идеали ще бъдат по някакъв начин и за в бъдеще продължени в този свят. Може хората да кажат, че съм умрял млад, но ще съм умрял достойно.“

— Няма какво повече да се каже, освен това — заключи той. — Моля, господарю, да се грижите добре за себе си. Бъдете уверен, че вие сте незаменим и когато няма да ме има, бъдете още по-упорит.

Щом свърши да говори, гърдите на Ханбей хлътнаха като прогнило парче дърво. Изтънелите ръце, на които се опираше, бяха останали без сила. Той се строполи по лице на пода; петно кръв се разстла по рогозката като цъфнал червен божур.

Хидейоши скочи напред и хвана главата на Ханбей. Бликналата кръв изцапа скута и гърдите му.

— Ханбей! Ханбей! Сам ли ме оставяш? Самичък ли си тръгваш? Какво ще правя сега без теб на бойното поле? — извика той през поток от сълзи, без да мисли нито за вида, нито за достойнството си.

Бялото лице на Ханбей лежеше клюмнало в скута на Хидейоши.

— Не, отсега няма нужда да се тревожите за каквото и да било.

Родените сутрин умират преди смрачаване, а родените вечер си отиват преди пукването на зората. Будистите учат, че всичко е непостоянно и подобни събития потвърждават това — защо точно смъртта на Ханбей, може да се попитаме, хвърли Хидейоши в такова дълбоко отчаяние? Та той бе на бойното поле, където хората падаха както листата падат наесен от клоните. Скръбта му обаче бе такава, че дори спътниците му в похода останаха поразени. Когато най-сетне дойде на себе си, като дете след унес, той внимателно повдигна студеното тяло на Ханбей от скута си и без ничия помощ го положи върху белите постелки. Шепнеше му сякаш той е още жив:

— Дори да бе живял два или три пъти повече от останалите, ти имаше такива големи, почти неосъществими идеи, че надеждите ти щяха да се изпълнят може би едва наполовина. Ти не искаше да умираш. И аз също нямаше да искам това. Нали така, Ханбей? За колко ли много неща съжаляваш, че си оставил незавършени? Ах, когато в снега се роди някой толкова даровит като тебе и по-малко от една стотна от замислите ти се превърнат в дело, не е ли естествено да не искаш да умреш?

Колко много обичаше той този човек! Продължи да оплаква трупа на приятеля си. Не сключи ръце и не каза молитва, но воплите му към мъртвия нямаха край.

Осведомен от сина си за положението на Ханбей, Канбей току-що бе пристигнал.

— Закъснях ли? — попита той разтревожен, докато накуцваше колкото може по-бързо.

Видя Хидейоши да стои със зачервени очи край постелята, а до него лежеше студеното, безжизнено тяло на Ханбей. С тежка въздишка, сякаш силата и умът му се прекършват, Канбей седна на пода. Двамата с Хидейоши останаха безмълвни и мълчаливо се вглеждаха в тялото на приятеля си.

В стаята бе тъмно като в пещера, по никой не запали лампа. Белите постелки под трупа приличаха на сняг в дъното на пропаст.

— Канбей — обади се накрая Хидейоши. Гласът му звучеше, сякаш цялото му тяло прелива от мъка. — Жалко е. Мислех си, че ще бъде тежко, но…

Канбей не можеше да отвърне с много думи. И той изглеждаше зашеметен.

— Ах, просто не разбирам това. Преди шест месеца всичко с него бе наред. А сега…

След кратко прекъсване той продължи, сякаш най-сетне е дошъл на себе си:

— Е, хайде. Всички само ще стоите тук и ще плачете ли? Някой да запали лампа. Трябва да измием тялото, да пометем стаята и да го поставим да лежи както подобава. Да направим всичко необходимо за погребение на воин на бойното поле.

Докато Канбей разпореждаше това, Хидейоши изчезна. Под трепкащата светлина на лампите, докато хората шетаха с вдървени движения из стаята, някой откри под възглавницата писмо, оставено там от Ханбей. Беше адресирано до Канбей и написано преди два дни.

Погребаха Ханбей на връх Хираи. Есенният вятър тъжно развяваше траурните знамена.

Канбей показа на Хидейоши последното писмо на своя приятел. То не съдържаше нищо лично — писал бе за Хидейоши и за замислите, които има за бъдещи походи. Между другото там се казваше:

Даже щом тялото ми изтлее и се превърне под земята в купчина бели кости, ако моят господар не забрави предаността ми и поне понякога си спомня за мен в сърцето си, душата ми ще се слее със сегашния живот на господаря и от гроба дори ще продължи да му служи.

Ханбей смяташе, че не е донесъл достатъчно полза на Хидейоши, но не съжаляваше за ранната си смърт. Беше я очаквал с ясното съзнание, че дори след като се е превърнал само в побелели кости, ще продължи да служи на своя господар. Сега, като се замисли за това, което е изпитвал дълбоко в душата си Ханбей, Хидейоши не можеше да не заплаче. Колкото и да се опитваше да спре сълзите си, не успяваше да ги овладее.

Накрая Канбей заговори с твърд глас:

— Господарю, не мисля, че трябва да продължите да тъгувате така. Моля ви, прочетете писмото докрай и помислете върху него. Господарят Ханбей е описал план за превземането на крепостта Мики.

Канбей винаги бе изцяло предан на Хидейоши, но сега гласът му показваше известно раздразнение от това, че неговият господар показва прекалено несдържано чувствата си.

В писмото Ханбей предвиждаше, че Мики ще падне до сто дни. Но той също предупреждаваше, че победата не може да се добие просто с пристъп, който ще струва живота на много войници и накрая излагаше собствения си замисъл:

В крепостта Мики няма по-проницателен мъж от военачалника Гото Мотокуни. По мое мнение, той не е от онези бойци, които да не разбират в какво състояние е страната сега и да влизат сляпо в сражение, просто за да докажат мъжеството си. Преди да започне този поход, на няколко пъти седях и разговарях с него в крепостта Химеджи, така че, може да се каже, помежду ни съществува един вид приятелство. Написах му писмо, в което го подканям да обясни на своя господар Бесшо Нагахару силните и слабите страни на настоящето положение. Ако господарят Нагахару разбере всичко, което ще му каже Гото, той трябва да се вразуми достатъчно, за да предаде крепостта и да помоли за мир. Но за да се приведе този замисъл в действие, трябва да бъде избрано подходящо за това време. Най-добър, мисля, би бил краят на есента, когато земята е покрита с мъртви листа, луната виси самотна и студена в небето, а вътре в сърцата си войниците копнеят за своите бащи, майки, сестри или братя и не могат да превъзмогнат тъгата по дома. Тези войници са вече притиснати от глада и когато усетят наближаването на зимата, със сигурност ще почувстват и близката смърт и това ще ги изпълни с още повече самосъжаление и мъка. Ако по такова време нападнете, това просто ще им предостави възможност да умрат, както сами желаят и ще им осигури спътници нагоре към планината на мъртвите. Но ако тъкмо тогава отложите малко пристъпа и след като им дадете възможността да поразмислят, пратите на господаря Нагахару и неговите служители писмо, в което да обясните какво искате от тях, нямам съмнение, че развръзката ще дойде до края на годината.

Канбей видя, че Хидейоши има съмнения относно успеха на плана на Ханбей и затова прибави нещо от себе си:

— Истината е, че докато беше жив, Ханбей на два-три пъти говори за този план, но го отлагаше, понеже времето още не бе назряло. Ако получа за това вашето господарско позволение, мога по всяко време да отида в крепостта Мики, за да се срещна с Гото.

— Не, почакай — каза Хидейоши и поклати глава. — Не беше ли още предишната пролет, когато опитахме да се свържем с един от военачалниците в крепостта чрез близките на Асана Яхей? Нямаше отговор. После разбрахме, че когато нашият човек посъветвал Бесшо Нагахару да се предаде, пълководците и войниците се разгневили и го нарязали на парчета. Планът, който ни е оставил Ханбей, прилича малко на този, нали? Всъщност, смятам, че това е същото нещо. Ако го изпълним зле, само ще им дадем да разберат, че сме слаби и няма да спечелим нищо.

— Не, мисля тъкмо заради това Ханбей набляга на това, колко е важно да бъде избран правилният момент. И подозирам, че този момент е сега.

— Мислиш ли, че времето е дошло?

— Съвършено съм уверен.

В същия миг чуха гласове зад оградата. Редом с привичните гласове на войниците и пълководците се дочуваше и женски глас. Беше на сестрата на Ханбей, Ою. Веднага щом й съобщиха, че брат й е в много тежко състояние, тя напусна Киото, придружена само от няколко души прислуга. С надеждата да види лицето му поне още веднъж, докато е на този свят, тя пое бързо към връх Хираи, но щом наближи бойното поле, пътят взе да става по-трудно проходим. В крайна сметка пристигна твърде късно.

За Хидейоши жената, която сега се поклони пред него, изглеждаше съвсем различна. Той впери поглед в пътните й дрехи и изпитото й лице. Щом заговори, Канбей и оръженосците умишлено излязоха, за да ги оставят насаме. Отначало Ою можеше само да пролива сълзи и дълго не бе в състояние да вдигне очи към Хидейоши. През цялото време на неговото отсъствие през дългия поход бе копняла да го види, но сега, когато бе тук, трудно можеше да се реши да застане до него.

— Чу ли, че Ханбей е мъртъв?

— Да.

— Трябва да се примириш с това. Нямаше какво да направим.

Сърцето на Ою се сви като топящ се сняг и тялото й се сгърчи в ридания.

— Спри да плачеш — не ти подобава.

Хидейоши загуби самообладание и надали знаеше какво да стори. Макар че при тях нямаше никого, прислугата стоеше пред самата врата и той се смущаваше от мисълта, че може да го чуят.

— Хайде да отидем заедно на гроба на Ханбей — каза Хидейоши и по една планинска пътека зад лагера отведе Ою до подножието на малък хълм.

Хладният късен есенен вятър пищеше през клоните на един самотен бор. Под дървото имаше купчина прясна пръст, върху която като знак бе поставен един-единствен камък. По-рано, през време на почивка от дългата обсада, в подножието на бора просваха камъшена рогозка. Ханбей, Канбей и Хидейоши седяха на нея и докато гледаха луната, разговаряха за миналото и настоящето.

Ою разтвори храстите — търсеше цветя, които да сложи на гроба. После се обърна към купчината пръст и коленичи редом с Хидейоши. Вече не плачеше. Тук, на планинския връх, тревите и дърветата сочеха, че такъв е естественият ред на нещата. Есента преминава в зима, зимата — в пролет; в природата няма нито сълзи, нито мъка.

— Имам молба, господарю и бих искала да я изложа пред гроба на брат си.

— Да?

— Може би сам вече я разбирате… вътре в себе си.

— Така е.

— Бих искала да ме освободите. Позволите ли ми това, знам, че, ако и под земята, брат ми ще намери покой.

— Ханбей умря с думите, че неговият дух ще ми служи дори от гроба. Как мога сега да нехая за нещо, което го е тревожило приживе? Постъпи, както ти повелява сърцето.

— Благодаря ви. С ваше позволение, ще направя всичко, за да изпълня неговото предсмъртно желание.

— Къде ще отидеш?

— В манастир в някое отдалечено село.

И тя отново зарони сълзи.

След като Хидейоши остави Ою да си тръгне, тя получи кичур от косата на брат си и неговите дрехи. Не подхождаше на една жена да остава дълго време във военен лагер и още на следващия ден девойката отиде при Хидейоши и му каза, че се е приготвила за път.

— Дойдох да се сбогувам. Много ви моля, грижете се за себе си — рече му тя.

— Няма ли да останеш още два-три дни в лагера? — попита Хидейоши.

През следващите няколко дни Ою остана сама в една отдалечена хижа, където се молеше за душата на брат си. Дните минаха без никаква вест от Хидейоши. Планините се бяха покрили със скреж. Всеки пореден ранен зимен дъжд обрулваше нови листа от дърветата. Накрая, в първата нощ, когато луната успя да се покаже на небето, един оръженосец дойде при Ою с думите:

— Негово Височество би желал да ви види. Помоли да се приготвите за заминаване тази вечер и да се качите на планината при гроба на господаря Ханбей.

Ою нямаше какво толкова да се готви за пътуването. Заедно с Куматаро и още двама служители тя се отправи към гроба на брат си. Дърветата бяха останали без листа, тревата бе изсъхнала и планината имаше суров вид. Под лунната светлина земята изглеждаше побеляла като от скреж.

Един от шестимата служители, които стояха редом с Хидейоши, обяви за пристигането на Ою.

— Благодаря ти, че дойде, Ою — заговори тихо Хидейоши. — Откакто се видяхме за последно, съм толкова зает с военните дела, че не ми остана време да те посетя. Напоследък застудя, трябва да си самотна.

— Примирила съм се с това да прекарам остатъка от живота си в някое затънтено село, тъй че сега не съм самотна.

— Надявам се да се молиш за душата на Ханбей. Което и място да си избереш за жилище, подозирам, че ще се срещнем отново.

Обърна се към гроба на Ханбей под боровете.

— Там съм приготвил нещо за теб, Ою. След онази вечер се боя, че никога вече няма да мога да чуя прекрасните звуци на твоето кого. Преди много време ти дойде заедно с Ханбей при обсадената крепост Чотейкен в Мино. Там свири на котото си и разнежи сърцата на войниците, които бяха станали като кръвожадни привидения. Накрая те се предадоха. Ако посвириш сега, това, мисля, ще е дар за душата на Ханбей, както и спомен за самия мене. А вятърът отнесе звуците до крепостта, тези звуци може да накарат вражеските бойци да си спомнят, че и те са хора и да разберат, че смъртта им сега ще бъде безсмислена. На такова нещо дори и Ханбей щеше да се зарадва.

И той я заведе до бора, под който върху една рогозка бе поставено кото.

След като бойците от западните области отбиваха с всичките си сили и смелост тригодишната обсада, сега те, които смятаха останалите хора за лекомислени и суетни, се бяха превърнали в сенки на своето предишно „аз“.

— Не ме е грижа дали ще умра в боя днес или утре, само не искам да умирам от гладна смърт — бяха думите на един от защитниците.

Бяха стигнали до такова положение, в което единствената им надежда бе да паднат в битка. Бранителите на Мики още пазеха човешки вид, но вече отидоха дотам да огризват костите на собствените си убити коне и да се хранят с полски мишки, кора от дърветата и корени. През настъпващата зима се готвеха да варят рогозките от пода и да ядат пръстената мазилка от стените. Въпреки това с помръкнали погледи се утешаваха едни другиго с това, че още им е останала достатъчно смелост, за да изтраят и тази поредна зима. Всъщност, дори при дребните сблъсъци, когато врагът доближеше стените, те успяваха да забравят глада и умората си и да излязат да се бият.

Обаче от повече от половин месец нападателите не се бяха доближавали до крепостта и за защитниците това пренебрежение бе по-тежко от всякаква отчаяна смърт. С падането на нощта цялата крепост потъваше в такъв дълбок мрак, сякаш е паднала на дъното на някакво черно блато. Не палеха нито една лампа. Бяха употребили за храна всичкото рибено и рапично масло, което им беше останало. Много от дребните врабчета и лястовици, кои по-рано ден и нощ кацаха на цели ята по дърветата в крепостния двор, бяха уловени й изядени. Напоследък останалите живи престанаха да прехвърчат зад стените, може би понеже вече знаеха какво ги чака там. Изядените врани също бяха толкова много, че сега надали можеше се улови още някоя. В мрака очите на стражите се разширяваха само при шум, който да напомня за нещо като невестулка. Стомасите им несъзнателно се напълваха с жлъчка, те се споглеждаха и се мръщеха.

— Усещам стомаха си като изцеден мокър парцал.

Тази вечер луната бе прелестна, но единственото желание на войниците бе тя да ставаше за ядене. Мъртвите листа се сипеха по покривите на крепостните сгради и над портите в стената. Някакъв войник алчно ги предъвкваше.

— Добре ли са на вкус? — попита го друг.

— По-добре са от сламата — отвърна той и взе още едно листо.

Изглежда изведнъж му прилоша, закашля се няколко пъти и повърна току-що погълнатото.

— Генерал Гото! — обяви изведнъж някой и всички застанаха мирно.

Гото Мотокуни, пръв служител на рода Бесшо, приближи от притъмнялата кула към войниците.

— Нещо ново? — попита той.

— Нищо, господине.

— Наистина ли? — и Гото им показа една стрела. — По някое време тази вечер врагът е пратил тази стрела в крепостта ни. Към нея имаше прикачено писмо, в което ме канят да се срещна тук тази вечер с един от военачалниците на Хидейоши — Курода Канбей.

— Канбей ще идва довечера тук! Човекът, който измени на своя господар заради рода Ода. Той не е достоен да бъде самурай. Появи ли се, ще го измъчваме до смърт.

— Той е пратеник на господаря Хидейоши и няма да е редно да убиваме някого, за чието идване сме били предизвестени. Между воини е прието да не се убиват пратениците.

— За всеки друг вражески пълководец това щеше да е в сила. Но щом става дума за Канбей, имам чувството, че няма да ми стигне дори ако огриза месото от костите му.

— Не давайте на врага да усети какво мислите. Посрещнете го усмихнати.

Когато Гото и хората му впериха поглед в мрака, им се стори, че долавят далечните звуци на кото. В този миг крепостта Мики потъна в непривично безмълвие. Нощта бе черна като мастило, изглеждаше, сякаш никой не смее дори да си поеме дъх, а падащите листа се носеха и танцуваха някакъв странен танц по смраченото небе.

— Кото ли е това? — запита се един от войниците и впери очи в празното.

Слушаха тъжните звуци почти в унес. Едни и същи мисли завладяха мъжете в стражевата кула, край портите, във всяка една част от крепостта. Тези хора, от три години откъснати от външния свят, упорито се бяха окопавали зад стените, без да отстъпят или да се разколебаят — след бури от стрели, пушечен огън и бойни викове, от зори до мрак и от мрак до зори. Сега звуците на котото изведнъж събудиха в умовете им най-различни мисли.

О, дом на прадедите,

ще почакаш ли

човека, който не знае,

дали тази нощ

не ще му е последна?

Предсмъртните стихове, които Кикучи Такетоки, верният пълководец на императора Годайго, пратил на съпругата си, когато попаднал в обкръжение на метежническа войска.

Щом се замислиха за собственото си положение, някои от тези мъже неволно си припомниха тези редове. Та и те бяха воини откъснати от домовете си и мислеха за майките, сестрите, братята и децата, от които нямаха вест. Дори и онези, лишени от дом, където да се върнат не бяха със сърца от камък. Чувствата, които котото събуди, завладяха и тях. Никой не успя да спре сълзите си.

В сърцето си Гото изпитваше същото като своите воини. Щом обаче видя израженията по лицата на войниците наоколо, бързо се взе в ръце. Обърна се с престорена веселост към мъжете наоколо:

— Какво? От вражеския лагер идвали звуци на кото? Глупаци! За какво им е тази свирня? Това сочи колко мекушави са всъщност вражеските войници. Сигурно са се уморили от дългия поход, домъкнали са някоя певачка от близко село и опитват сега да се развличат. Непростимо такова лекомислие. Сърцата на истинските воини са твърди като стомана и камък!

При тези думи мъжете сякаш се сепнаха от сън.

— Вместо да слушаме тези празни звуци, нека всеки застане на поста си. Крепости като нашата са като бент, който задържа придошлата нечиста вода. Бентът е дълъг и извит, но стига само малка част от него да поддаде, за да се срути той изцяло. Нека всички застанем гърди до гърди и да не се помръдваме, дори и ако загинем. Ако хората узнаят, че някой в крепостта Мики е изоставил поста си и заради него цялата крепост е паднала в ръцете на противника, предците на този нещастник ще се разридаят под земята, а потомците му ще носят срама на цялата област и ще бъдат за присмех на всички.

Докато подканяше така хората си, Гото видя как двама-трима войници притичват към крепостта. Те бързо го осведомиха, че вражеският пълководец, чието посещение бе обявено от по-рано, вече е стигнал до оградата в подножието на склона.

Канбей се появи, качен на носилка. Носилката бе лека, направена от бамбук, дърво и слама. Отгоре бе открита, а стените й бяха ниски. Така, когато се сражаваше с врага в битка, той можеше свободно да размахва дългата си сабя. Тази вечер обаче идваше като посланик на мира.

Над светложълтата си дреха Канбей носеше украсени в бледозелено доспехи и извезана със сребро върху бял фон жилетка. За щастие той бе дребен — висок около пет стъпки и по-лек от обичайното — тъй че не тежеше на хората, които го носеха и сам не се чувстваше на тясно.

Скоро зад вратата в оградата се чуха стъпки. Няколко войника от крепостта се бяха върнали тичешком по склона.

— Пратенико, можете да минете! — известиха го те.

Още щом Канбей чу този вик, вратата пред него се открехна. В тъмнината му се стори, че различава скупчени около стотина войници. При всяко полюшване на морето от хора погледът му се задържаше от лъщенето на копията им.

— Съжалявам, че ви безпокоя — обърна се Канбей към мъжа, който му беше извикал. — Окуцях и ще трябва да вляза с носилка. Моля да извините тази моя невъзпитаност.

След това извинение се обърна към сина си Шоджумару — единственият друг човек, който го придружаваше и му нареди:

— Върви пред мен.

— Да, господине.

Шоджумару се промъкна покрай носилката и тръгна право между копията на противниците.

Четиримата войници, които държаха носилката, последваха Шоджумару през вратата в оградата. Щом видяха самообладанието на тринадесетгодишното момче и окуцелия воин, които преминаваха през лагера им, кръвожадните и озверели войници, макар да гледаха свой противник, не можаха да изпитат никаква ярост. Сега разбираха, че врагът в тази битка не им отстъпва по решимост и упорство и започнаха да гледат на пратениците, както воини гледат на воини. Странно, но дори почувстваха някакво състрадание към тях.

След като минаха през вратата и през крепостната порта, Канбей и синът му бързо стигнаха до главния вход, където Гото и неговите най-добри бойци ги очакваха с тържествено безразличие.

„Сега разбирам как тези хора са отбранявали крепостта си, помисли си Канбей, докато приближаваше към портата. Дори и да не им остане никаква храна. Мики няма да падне. Те ще се задържат с цената на всичко.“ Виждаше, че храбростта на мъжете е останала все същата и още по-дълбоко усети тежестта на собствената си отговорност. И това усещане незабавно прерасна в дълбока загриженост за тежкото положение, с което имаше да се справи Хидейоши. Вътре в себе си Канбей отново се зарече мълчаливо: „По някакъв начин, помисли си той, трябва да изпълня задачата, която са ми поверили.“

Гото и хората му бяха изненадани от държанието на пратеника. Това бе предводител на нападащите ги отряди, но вместо да гледа на тях с надменност, идваше, придружен само от някакъв хубав на вид момък. И не само това — когато Канбей поздрави Гото, той бързо поиска да свалят носилката му на земята, изправи се сам на крака и го приветства с усмивка.

— Генерал Гото, аз съм Курода Канбей и идвам тук като пратеник на господаря Хидейоши. Много е любезно наистина, че всички сте излезли така да ме посрещнете.

Канбей се държеше съвършено спокойно. Като пратеник на противника той направи изключително благоприятно впечатление. Може би стана така, понеже той се обърна към хората пред себе си с открито сърце, без да мисли за победа или поражение и с пълното разбиране, че и той, и неговите неприятели са самураи. Това обаче не бе достатъчна причина враговете да се съгласят на това, заради което идваше при тях — да се предадат. В продължение на повече от час Канбей разговаря с Гото в една от стаите на тъмната крепост, след което стана от мястото си с думите:

— Е, тогава ще изчакам вашия отговор.

— Ще го имате, след като се посъветвам с господаря Нагахару и останалите пълководци — каза Гото и също се изправи.

И така, ходът на тазвечерния разговор сочеше, че преговорите ще имат успех свръх очакванията на Хидейоши и Канбей. Но минаха пет, после седем, после десет дни, а още нямаше знак, че от крепостта идва отговор. Дванадесетият месец свърши и двете войски посрещнаха третата година от обсадата. Мъжете в лагера на Хидейоши поне имаха малко оризови сладки за ядене и саке за пиене, но трудно можеха да забравят, че онези в крепостта, макар и техни неприятели, все пак са съвсем лишени от храна и едва успяват да поддържат живота си. След посещението на Канбей в края на единадесетия месец крепостта Мики потъна в пълна самота и мълчание. Говореше се че войниците нямат дори куршуми, с които да стрелят по нападателите. Но Хидейоши все така се въздържаше от решаващ пристъп и казваше:

— Крепостта навярно няма да издържи още дълго.

Щом тази обсада бе просто надпревара по издръжливост, то сегашното положение на Хидейоши надали беше трудно или неблагоприятно. Въпросът обаче бе в това, че нито лагерът на връх Хираи, нито действията на Хидейоши засягаха единствено самия него. Всъщност той се целеше в едно от звената на вражеския съюз, който обединяваше противниците на върховенството на Нобунага; не бе нищо повече от един крайник на голямото тяло на Нобунага, който се опитва да пробие отвор, през който тялото да се измъкне от пристегналата го верига неприятели. Ето защо Нобунага постепенно започваше да се безпокои от продължителното бездействие на запад.

А враговете на Хидейоши в столицата се чудеха, че той е бил избран да води похода и заявяваха, че такава отговорност от самото начало е била прекалено тежка за него. Като доказателство за думите си съперниците на Хидейоши сочеха, че той или пилее усилията на войската, за да печели привързаността на местното население, или пък, за да не си навлече недоволството на войниците, не е много строг в забраната на сакето в лагера. Каквото и обаче да твърдяха сплетниците, от пръв поглед се виждаше, че всичките дреболии, които изобщо не трябва да занимават Нобунага, една по една биват донасяни в Адзучи само за да дават храна за клевети. Но Хидейоши не обръщаше внимание на това какво се говори. Разбира се и той като всички останали хора не можеше да не забелязва подобни неща, но просто не се тревожеше заради тях.

— Това са само приказки — казваше. — При първото по-внимателно проучване слуховете ще се разсеят.

Единствената мисъл, която наистина го притесняваше, бе че с всеки изминат ден съюзът против Нобунага става все по-силен — могъщият род Мори издигаше укрепления, кроеше общи замисли с Хонганджи, пращаше вести до Такеда и Ходжо далеч на изток и подстрекаваше родовете покрай Японско море. Същинската сила на тези обединени врагове можеше да се разбере по това, че обсадената понастоящем от главните сили на Нобунага крепост на Араки Мурашиге в Итами още не бе паднала.

Това, на което се уповаваше Мурашиге и което подхранваше упоритата надежда на рода Бесшо, не бе тяхната собствена сила или собствените им крепостни стени. „Скоро войската на Мори ще ни се притече на помощ! Нобунага скоро ще бъде разбит!“ В това бе въпросът. Казано накратко, най-лошото бе не този враг, с който Нобунага се сражаваше открито, а онзи, който дебнеше в сянката.

Двете могъщи от старо време сили на Хонганджи и Мори наистина бяха противници на Нобунага, но точно сега срещу него стояха Араки Мурашиге в Итами и Бесшо Нагахару в Мики.

Тази вечер Хидейоши внезапно реши да нареди да накладат голям огън, който да попрогони малко нощния студ. Обърна се и видя няколко млади оръженосци да пристъпват към огъня. Дори в студа на първия месец те бяха съвсем леко облечени и вдигаха шум заради нещо, което явно им беше забавно.

— Сакичи! Шоджумару! За какво за бога е тази врява? — попита Хидейоши, който почти завиждаше на безгрижието им.

— За нищо — отвърна Шоджумару, който наскоро бе станал оръженосец и бързо намести доспехите върху гърдите си.

— Господарю — намеси се Ишида Сакичи. — На Шоджумару му е неудобно да ви говори за това, понеже е срамно. Аз обаче ще ви кажа, защото иначе може да ни заподозрете в нещо.

— Добре. И какво е това срамно нещо?

— Търсехме си въшки.

— Въшки ли?

— Да. Първо някой намери една да ми пълзи по яката, после Тораносуке намери друга на ръкава на Сенгоку. Накрая всички почнахме да си викаме, че сме прихванали въшки и посред това, когато дойдохме да се стоплим на огъня, намерихме въшки да пълзят по всичките ни доспехи. Сега почнаха да ни смъдят и ще трябва да изколим цялата тази вражеска войска. Ще си очистим долните дрехи, все едно че опожаряваме връх Хиеи!

— Така значи! — засмя се Хидейоши. — Подозирам, че и въшките са изнемощели от такава дълга обсада.

— Но при нас е по-различно, отколкото вътре в крепостта Мики. Въшките имат сума ти припаси и ако не ги изгорим, никога няма да отстъпят.

— Я стига. И мен ме досмъдя.

— Не сте се къпали от повече от десет дни, нали, господарю? Сигурно врагът ви е попълзял на цели купища.

— Стига, Сакичи!

И Хидейоши се спусна към развеселените пажове и като доказателство, че въшките не са полазили само тях, оголи пред тях корема си. Те се разсмяха и заскачаха наоколо му.

Тъкмо тогава един войник от лагера, привлечен от веселите гласове и топлия дим, който на кълба се вдигаше нагоре, надникна иззад оградата.

— Тук ли е Шоджумару?

— Да, тук съм — отвърна момчето.

Войникът беше един от служителите на баща му.

Шоджумару помоли Хидейоши да му позволи да се оттегли. Този изглеждаше изненадан, тъй като рядко му отправяха такава молба, но бързо даде съгласието си. Шоджумару се завтече настрани, придружаван от бащиния си служител. Край всеки насип гореше огън и отрядите до един бяха в добро настроение. Оризовите сладки и сакето вече бяха свършили, но нещо от новогодишната веселост още оставаше. Тази вечер ставаха петнадесет дни от началото на първия месец. Бащата на Шоджумару не беше в лагера. Въпреки студа, той седеше на ниско столче на върха на един хълм, встрани от походните хижи.

Нямаше какво да го заслони от вятъра, който бръснеше кожата и почти смразяваше кръвта. Канбей обаче, подобен на дървена статуя на воин, се взираше съсредоточено в тъмната пустош.

— Аз съм, татко.

Щом Шоджумару спря и коленичи до него, Канбей леко се помръдна.

— Помоли ли господаря за позволение да дойдеш?

— Да, и сега идвам.

— Е, тогава поседни само за малко на моето походно столче.

— Да, господине.

— Виж крепостта Мики. Звездите не са се скрили, а в крепостта не свети и една светлина, тъй че сигурно не можеш да видиш нищичко. Но щом очите ти свикнат с мрака, крепостта постепенно ще изплува от тъмното.

— За това ли ме повикахте, господине?

— Да — отвърна Канбей и подаде на сина си походното столче. — През последните два-три дни наблюдавам крепостта и нещо ме кара да мисля, че вътре има движение на хора. От половин година не сме виждали и облаче пушек, а сега нещо дими и това сигурно означава, че горичката, която обгражда крепостта и която единствена я предпазва от външни погледи, е изсечена и я използват за горене. Ако късно нощем се вслушаш много внимателно, ти се струва, че чуваш гласове, но е трудно да се каже дали плачат или се смеят. Каквото и да е това, изглежда след Новата година в крепостта се е случило нещо необичайно.

— Така ли мислите наистина?

— Всъщност, наглед нищо особено не се е случило и ако направя глупостта по невнимание да се разприказвам, това може да предизвика у нашите хора безпричинни тревоги. Такова нещо може да се окаже сериозна грешка от моя страна и да даде повод за непредпазливост, от която неприятелят да се възползва. Не, просто си седях на този походен стол снощи и по-предната вечер и докато гледах крепостта, добих чувството, че вътре нещо става. Не само от гледане, но и от някакво вътрешно усещане.

— Трудно е човек да види нещо сега.

— Да, трудно е, но от друга страна може да кажем, че е лесно. Трябва просто да успокоиш ума си и да се освободиш от предразсъдъците. Ето защо не мога да повикам никого от останалите войници. Искам само за малко да седнеш тук вместо мене.

— Разбирам.

— И не задрямвай. Точно на това място духа много мразовит вятър, но привикнеш ли към него, ще ти се доспи.

— Ще внимавам.

— И още едно нещо. Ако зърнеш дори следа от огън в крепостта, веднага кажи на другите военачалници. А ако видиш отнякъде в крепостта да излизат войници, запали фитила на сигналната ракета и после изтичай при Негово Височество.

— Да, господине.

Шоджумару кимна и спокойно погледна към ракетата, която бе забита в земята точно пред него. Това бе едно обичайно за бойното поле положение и бащата нито веднъж не го попита дали задачата не е твърде трудна или неприятна за него, нито пък се опита да му вдъхва смелост. Но Шоджумару разбираше, че в зависимост от времето и обстоятелствата неговият баща винаги го възпитава в правилата на военното изкуство. Дори в суровото държание на своя родител той долавяше вътрешна топлота и се смяташе извънредно щастлив от това, че има такъв баща.

Канбей взе пръчката, на която се подпираше и закуца към палатките. Но вместо да влезе в лагера, той изглежда продължи самичък надолу по планината. Служителите му разтревожени запитаха къде отива.

— В подножието — отговори просто Канбей и при все че се подпираше на тояжката си, завървя по планинската пътека с почти лека стъпка.

Двамата мъже, които го придружаваха винаги, Мори Тахей и Курияма Дзенсуке, се спуснаха по склона подире му.

— Господарю! — извика Мори. — Моля ви, почакайте!

Канбей се спря за миг, взе в ръце бастуна си и погледна назад към тях.

— Вие двамата ли сте?

— Изненадан съм колко бързо ходите — отвърна задъхан Мори. — Боя се, че с тази рана в крака може да ви заболи.

— Аз вече свикнах с куцането — засмя се Канбей. — Ще падна само, ако докато ходя, се сетя, че куцам. Напоследък се оправям доста свободно сам. Но не искам да се перча с това.

— Можете ли да вървите така и през време на битка?

— Май че на бойното поле е най-добре да съм в носилка. Дори при бой отблизо ще мога да стисна сабята с две ръце или да сграбча копието на врага, да му го измъкна и дори да замахна с него насреща му. В това състояние единственото, което не мога да правя, е да тичам насам-натам. Когато ме вдигнат в носилката и видя отгоре напиращите вражески отряди, ме обзема някакво непреодолимо чувство. Струва ми се, че само при звука на моя глас врагът ще заотстъпва.

— Е, но сега е опасно. На тази стръмна пътека по сенчестите места още се е задържал сняг и може да се подхлъзнете в кишата.

— Точно под нас тече един поток, нали?

— Да ви пренеса ли през него?

Мори подложи гърба си.

Пренесоха Канбей „на конче“ през водата. Къде отиваха сега? Двамата служители още не знаеха. Преди няколко часа видяха един войник да идва от оградата в подножието на планината и да подава на Канбей нещо, прилично на писмо. Скоро след това ги повикаха да придружат своя господар на слизане по склона, но така и не разбраха нищо повече.

След като бяха изминали доста разстояние, Курияма най-сетне се осмели да зададе въпроса си:

— Господарю, да не би началникът на поста в подножието да ви е поканил тази вечер?

— Какво? Да не сте си мислили, че отиваме да вечеряме? — засмя се Канбей. — Колко време смятате траят празниците за Новата година? Дори и чайните церемонии на господаря Хидейоши привършиха.

— Ами тогава къде отиваме?

— До дървената ограда на река Мики.

— Оградата край реката ли? Това място е опасно!

— Разбира се, че е. Но врагът също го смята за такова. Точно там двата лагера се допират.

— Е, не трябва ли да доведем още мъже, тогава?

— Не, не. И неприятелите няма да са голямо множество. Мисля, че ще са само един служител и едно дете.

— Дете ли?

— Точно така.

— Не разбирам.

— Е, просто вървете заедно с мен. Не че не мога да ви кажа какво е, но е по-добре засега да го пазим в тайна. След като крепостта падне, мисля, че ще разкажа за това и на господаря Хидейоши.

— Крепостта ще падне ли?

— Ако това не стане, ние какво ще правим? Първо на първо, тази крепост ще падне навярно през следващите два-три дни. Може да се случи дори утре.

— Утре!

Двамата служители впериха очи в Канбей. Лицето му светеше бледо в мрака с блясъка на бистра вода. Сухите тръстики в плитчините леко шумяха. Мори и Курияма се спряха уплашени. Между тръстиката на отсрещния бряг се виждаха човешки очертания.

— Кой е?

Втората им изненада бе по-различна от първата. Мъжът имаше вид на важен неприятелски пълководец, но единственият му придружител носеше на гърба си малко дете. Не изглеждаше тримата да са дошли с някакво враждебно намерение. Изглежда, просто чакаха спокойно приближаването на Канбей и двамата му спътници.

— Почакайте тук — нареди Канбей.

Служителите се подчиниха на заповедта на господаря си и спряха с вперен в отдалечаващата се фигура поглед.

Щом Канбей приближи, застаналият в тръстиката неприятел също пристъпи крачка или две напред. Сега можеха да се видят ясно един другиго и си размениха поздрави, сякаш са стари приятели. Ако някой друг бе станал свидетел на такава тайна среща между двама противници, незабавно щеше да се роди подозрение в заговор; и двамата обаче изобщо нехаеха за такива грижи.

— Детето, на което имах дързостта да помоля да помогнете, е на гърба на онзи там мъж. Когато утре крепостта падне и аз срещна своя край на бойното поле, надявам се да не се смеете на силата на бащината ми обич. То е още толкова невинно и наивно.

Беше вражеският пълководец, началникът на крепостта Мики — Гото Мотокуни. Сега разговаряха с Канбей като стари познати — едва през есента на миналата година Канбей ходи в крепостта като пратеник на Хидейоши, за да поиска тя да се предаде. Тогава разговаряха като истински приятели.

— Значи все пак сте го довели? Нека го видя. Накарайте да го доведат.

Канбей махна леко с ръка. Служителят на Гото колебливо излезе иззад гърба на своя господар, разхлаби вървите, с които детето бе пристегнато към гърба му и го остави на земята.

— На колко години е?

— Само на седем.

Изглежда служителят се бе грижил лично за детето — докато отговаряше на Канбей, той избърса сълзите от очите си, поклони се и отново отстъпи назад.

— А името му? — попита Канбей.

Този път отговори бащата на момчето.

— Казва се Иваносуке. Майка му вече почина, същото ще стане скоро и с баща му. Умолявам ви да се погрижите за бъдещето на това дете, господарю Канбей.

— Не се тревожете. И аз съм баща. Много добре разбирам вашите чувства и ще сторя всичко необходимо детето да отрасне под моите лични грижи. Когато порасне, името на рода Гото ще се запази заедно с него.

— Тогава утре сутрин мога да умра, без да съжалявам за нищо.

Гото коленичи и притисна своя син към покритите си с доспехи гърди.

— Чуй добре какво ще ти каже сега твоя баща. Вече си на седем години. Детето на един самурай никога не плаче. Встъпването ти в пълнолетие е още далеч и си на възраст, когато би искал да се радваш на обичта на майка си и да бъдеш близо до своя баща. Но светът сега е пълен със сражения като това сега тук. Не можем да направим нищо, за да не бъдеш отделен от мен и е естествено аз да умра заедно с господаря си. Но ти всъщност не си толкова нещастен. До тази вечер си имал възможността да бъдеш заедно с мене и трябва да благодаря на небесните и земни богове за тази добра участ. Нали така? А от тази вечер ще бъдеш заедно с този мъж тук — Курода Канбей. Него трябва да слушаш. Той ще те отгледа като родител — бъди добър с него. Разбираш ли ме?

Докато неговият баща го милваше по главата и му говореше, Иваносуке мълчаливо кимаше отново и отново и по бузите му се стичаха сълзи. Сега часовете на крепостта Мики бяха преброени. Няколкото хиляди мъже вътре естествено се заклеха да загинат заедно със своя господар и бяха решени да умрат храбро. Волята на Гото бе твърда и сега той не изпитваше и най-малко колебание. Но имаше малък син и не можеше да понесе да види смъртта на едно невинно дете. Иваносуке е още прекалено млад за да носи бремето от това, че се е родил самурай.

През дните в навечерието на тази среща Гото прати писмо на Канбей, когото, макар и неприятел, смяташе достоен за доверие. Разкриваше му сърцето си и го молеше да отгледа неговия син.

Докато поучаваше детето, той разбираше, че това е вече краят и не успя да сдържи една неволна сълза. Най-сетне се изправи и строго, почти сякаш прогонваше горкото дете от себе си, му нареди да отиде при Канбей.

— Иваносуке, и ти трябва да помолиш господаря Канбей да бъде благосклонен към тебе.

— Бъдете изцяло спокоен — увери го Канбей и пое ръката на детето.

Нареди на един от служителите си да го отведе в лагера.

Сега, за първи път тази вечер, служителите на Канбей разбраха намерението на своя господар. Мори качи Иваносуке на гърба си и тръгна редом с Курияма назад.

— Е, това е — каза Канбей.

— Да, сбогом — отвърна Гото.

Въпреки тези думи им беше трудно да се разделят. Канбей с всички сили се опитваше да вкорави сърцето си и да си тръгне бързо, но при все че смяташе, че така ще бъде най-добре, не можеше да се реши да го стори.

Най-сетне Гото с усмивка каза:

— Ако утре ви срещна на бойното поле, господарю Канбей, чувствата обездвижат телата ни и вашето копие загуби остротата си, ще бъдем опозорени до свършека на дните. Стане ли най-лошото, аз съм готов да взема главата ви. И вие също не се колебайте!

Изрече тези думи бързо, като пушечен изстрел, после веднага се извърна и се отдалечи в посока към крепостта.

Канбей бързо се върна на връх Хираи, отиде при Хидейоши и му показа сина на Гото.

— Възпитайте го добре — каза Хидейоши. — Ще бъде едно благородно дело. Има вид на добро момче, нали?

Хидейоши обичаше децата. Погледна мило лицето на Иваносуке и го потупа по главата.

Може би момчето не разбираше какво става — бе само на седем години. Попаднало в чуждия стан между чужди хора, то просто се взираше с ококорени очи във всичко наоколо си. След много години щеше да се прочуе като боец на рода Курода. Сега обаче бе още едно изоставено дете, почти като планинска маймунка, паднала от дървото си.

Накрая настъпи денят и обявиха, че крепостта Мики е паднала. Беше седемнадесетият ден на първия месец, през осмата година на Теншо. Нагахару, по-младият му брат Томоюки и техните старши служители се самоизкормиха, портите бяха отворени и Уно Уемон занесе на Хидейоши писмото, с което се предаваха.

Две години се отбранявахме и направихме всичко, което може да направи един воин. Единственото, което не бих успял да понеса, е смъртта на няколко хиляди храбри бойци и на членовете на семейството ми. Застъпвам се за служителите си и се надявам да проявите към тях своята милост.

Хидейоши прие да изпълни тази мъжествена молба и влезе в предалата се крепост.

Божи хора

Макар да бе разделен от Нобунага, Хидейоши смяташе за част от своите военни задължения да праща редовно вести в Адзучи. Така неговият господар можеше като от високо да следи какво става на запад и не се безпокоеше за събитията там.

След като изпрати Хидейоши в западните области, Нобунага посрещна Новата година в Адзучи. Беше десетата година на Теншо. Тези празненства бяха дори по-пищни от предишните и не минаха без произшествие. В „Летописът на Нобунага“ е записана следната случка:

Когато съседните господари, сродници и други надойдоха в Адзучи, за да приветстват Негово Височество за Новата година, стана такава навалица, че една от стените се срути и много хора бяха убити от падащите камъни. Бъркотията беше огромна.

— От всекиго от гостите, които идват за посещение на първия ден от Новата година, който и да бил той, вземете по сто мон — разпореди този път Нобунага в навечерието на празника. — Такъв „входен данък“ не е много за някой, който ще се радва на свещената привилегия да ме посети и да ми поднесе новогодишните си пожелания.

Но това не беше всичко. Като възмездие за събирания „входен данък“ Нобунага даде също разрешение да бъдат отворени за посетители части от крепостта, където обикновено не се допускаха външни хора.

Още отрано странноприемниците в Адзучи се бяха препълнили с любопитни гости — военни, търговци, учени, лекари, художници, занаятчии и самураи от всякакъв ранг. Те нетърпеливо чакаха възможността да видят храма Шокенджи, да преминат през Външната порта и да се приближат до Третата врата, а оттам да влязат в жилищните покои и да пристъпят в градината с бял пясък, където да поднесат благопожеланията си.

Новогодишните гости преминаха през крепостта и разгледаха поред всички стаи. Възхитиха се на плъзгащите се врати, изрисувани от Капо Ейтоку, с широко отворени очи се взираха в поръбените с корейски брокат рогозки-татами и с изумление се втренчваха в гладките позлатени стени.

Стражите подкараха тълпата през вратите на конюшнята, където пътят им бе неочаквано преграден от Нобунага и неколцина прислужници.

— Не забравяйте за лептата си! От всеки по сто мон! — извика Нобунага.

Събираше парите със собствените си ръце и ги подмяташе зад гърба си.

Там бързо се натрупа купчина от монети. Войниците тъпчеха парите в торби, които после предаваха на чиновници, за да ги раздадат на бедните в Адзучи. Така Нобунага с радост си помисли, че в града през тази Нова година, няма и един, който да е гладен.

Щом после говори с чиновника, който отговаряше за събиране на входа и отначало се тревожеше, че господарят му сам ще се нагърби с такова недостойно задължение, служителят трябваше да признае:

— Хрумването беше наистина добро, господарю. Тези, които дойдоха в крепостта, ще има за какво да разказват до края на живота си, а бедните, които получиха „лептата“, ще разнесат вестта за станалото. Всички говорят, че тези монети не са просто пари, а са били докоснати от ръката на господаря Нобунага и значи не подобава да се харчат напразно. Хората казват, че ще ги пазят за черни дни. Дори и чиновниците са доволни. Мисля, че това добро дело е хубаво начало за идната Нова година и всички след нея.

За изненада на чиновника Нобунага хладно кимна с глава и каза само:

— Няма да постъпвам така отново. Не е хубаво човекът, който управлява, да прави така, че бедните да привикнат на подаяния.

Мина средата на първия месец. След като свалиха новогодишните украси от вратите на домовете си, обитателите на Адзучи усетиха, че нещо ще стане — толкова много кораби се товареха и отплаваха всеки ден от пристанището им.

Без изключение корабите тръгваха от южната страна на езерото в посока север. По крайбрежието на север тръгваха и хиляди бали ориз, натоварени на върволици от коне и каруци.

Както винаги улиците на града бяха препълнени с пътници и различни посетители. Не минаваше и ден, без да видят някой вестоносец да препуска по пътя или да не мине някой пратеник от друга област.

— Няма ли да дойдеш? — подвикна Нобунага весело на Накагава Себей.

— Къде, господарю?

— На лов със соколи?

— Това ми е любимото развлечение! Може ли да дойда наистина, господарю?

— Сансуке, ела и ти.

Нобунага тръгна от Адзучи в една ранна пролетна утрин. Беше подбрал спътниците си предишната вечер, но Накагава Себей, току-що пристигнал в крепостта, не беше поканен от по-рано. Сега към групата им се присъедини и синът на Икеда Шоню, Сансуке.

Нобунага обичаше ездата, борбата сумо, лова със соколи и чайните церемонии, но като че ли най-много му харесваше самата гонитба на дивеча.

До края на деня гончиите и стрелците с лък съвсем капваха. Това можеше да се нарече просто забавление, но Нобунага не правеше нищо половинчато. Например при борбата сумо — когато в Адзучи уредяха башо, той събираше над хиляда и петстотин борци от Оми, Киото, Нанива и други отдалечени области. Накрая различните благородници се събираха на големи тълпи да гледат, а самият Нобунага, колкото и късно да станеше, рядко се уморяваше да наблюдава състезанието. Напротив — избираше хора между собствените си служители и по няколко пъти поред им нареждаше да излизат да се борят.

Този излет на лов със соколи през първия месец обаче остана извънредно кратък. Беше просто една разходка и соколите така и не бяха пуснати. След къса почивка Нобунага каза на хората, че се връщат в Адзучи.

Щом влязоха в града, господарят дръпна юздите на коня си и го накара да извие към една чуждоземска на вид сграда, скрита зад група дървета. От прозорецът идваше звук на цигулка. Изведнъж слезе от коня и заедно с няколко от придружителите си влезе през вратата.

Двама-трима йезуити се разбързаха да го посрещнат, но Нобунага вече влизаше в дома им.

— Ваше Височество! — възкликнаха отците изненадани.

Това бе училището, построено до църквата „Възнесение“. Нобунага беше един от спомоществователите му, но всичко за самата сграда — от гредите до обзавеждането — бе дар от местни господари, приели християнството.

— Бих желал да видя как водите уроците тук — заяви Нобунага. — Предполагам, всичките деца са в стаята.

Щом чуха какво иска от тях Нобунага, отците изпаднаха във възторг и почнаха да си говорят каква чест е това посещение. Без да обръща внимание на дърдоренето им, Нобунага се заизкачва бързо по стълбите.

Почти в паника, един от свещениците се затича напред към класната стая и предупреди учениците за непредвиденото идване на високия гост.

Свиренето на цигулката внезапно спря и шепотът утихна. Нобунага застана за малко на подиума и огледа стаята. „Що за странно училище е това?“, помисли си той. Столовете и чиновете в стаята бяха всички с чуждоземска направа, а на всеки чин имаше поставен учебник. Както и можеше да се очаква, учениците бяха синове на местни управители и служители. Те тържествено се поклониха на Нобунага.

Децата бяха на възраст от десет до петнадесет години. Всички идваха от благородни семейства и цялата гледка, белязана от странността на чуждата европейска култура, беше като цветна градина, на която нито едно храмово училище в Адзучи не можеше да съперничи.

Изглежда обаче вътре в себе си Нобунага вече бе намерил отговор на въпроса кое от двата вида училища — християнското или будисткото — дава по-добро образование. Той не изпитваше и най-малко възхищение или учудване от това, което вижда. Взе един учебник от близкия чин, разгърна страниците, но после бързо го върна на притежателя.

— Кой свиреше преди малко на цигулка? — попита той.

Един от отците повтори въпроса на Нобунага и огледа учениците.

Господарят бързо разбра каква е работата — досега учителите не са били в стаята и учениците явно са се възползвали от отсъствието им, за да си посвирят, побъбрят и повеселят.

— Бил е Йероним — каза свещеникът.

Всички ученици се извърнаха към едно от момчетата помежду им. Нобунага проследи погледите им и очите му се спряха на един четиринадесет-петнадесетгодишен младеж.

— Да. Този е. Йероним е бил.

Щом свещеникът посочи към него, момчето се изчерви силно и сведе поглед. Нобунага не бе сигурен дали не е виждал това дете преди.

— Кой е този Йероним? Чий син е? — попита той отново.

Отецът се обърна строго към момчето:

— Йерониме, стани. Отговори на Негово Височество.

Детето стана и се поклони на Нобунага.

— Аз съм този, който свиреше преди малко на цигулката, господарю.

Говореше ясно и в погледа му нямаше раболепие; личеше, че е потомък на самурайски род.

Нобунага впери поглед в очите на детето, но то не се извърна.

— Какво свиреше сега? Трябва да е била някоя южноварварска мелодия.

— Да, така е. Беше един от Псалмите Давидови.

Детето доби израз на въодушевление. Говореше с такава увереност, сякаш е чакало деня, в който да може да отвърне на въпрос като този.

— Кой те е научил?

— Знам го от отец Валиняни.

— А, от Валиняни.

— Познавате ли го, господарю? — попита Йероним.

— Да, срещал съм го — бе отговорът. — Къде е сега той?

— За Нова година беше в Япония, но може би сигурно вече е тръгнал от Нагасаки и през Макао се е върнал в Индия. Според това, което ми писа моят братовчед, корабът му трябва да е отплавал на двайсети.

— Братовчед ти ли?

— Казва се Ито Анцио.

— Никога не съм чувал име Анцио. Няма ли си японско име.

— Племенник е на Ито Йошимасу. Казва се Йошиката.

— А, този ли бил? Роднина на Ото Йошимасу, господаря на крепостта Оби. А ти?

— Аз съм син на Йошимасу.

Нобунага изглеждаше странно развеселен. Гледаше този приветлив младеж, израснал в цветната градина на християнската образованост, но в ума му изникваше само фигурата на дръзкия, страховит баща на момчето — Ито Йошимасу. Укрепените градове по крайбрежието на Кюшу в западна Япония бяха под властта на господари като Отомо, Омура, Арима и Ито. Напоследък в тях силно се усещаше влиянието на европейската култура.

Каквото и да дойдеше от Европа — огнестрелно оръжие, барут, далекогледи, лекарства и лекарски инструменти, кожи, боядисани и тъкани платове и всякакви предмети за ежедневието — Нобунага приемаше с благодарност. Особено много го впечатляваха — и особено много желаеше да се сдобие с тях — новостите, свързани с медицината, астрономията и военното дело. Имаше обаче две неща, които въобще не му понасяха — християнството и християнското образование. Ако обаче проповедниците не получеха разрешение за тези двете, нямаше да идват и с оръжията, лекарствата и останалите си чудни предмети.

Нобунага разбираше, че е важно да се поощрява разнообразието и затова даде позволение за строежа на църква и училище в Адзучи. Сега обаче, когато фиданката, която бе разрешил да посадят, почваше да напъпва, той се разтревожи за бъдещето на учениците тук. Съзнаваше, че ако не се обърне внимание на това положение, след време то ще доведе до беда.

Господарят излезе от класната стая и бе отведен от свещениците в добре подредена гостна. Там седна да си почине на един ярко оцветен и лъскав стол, който пазеха за високи гости. После отците донесоха чуждоземски чай и тютюн, които така високо ценяха и предложиха от тях на госта си. Нобунага обаче не се допря до нищо от това.

— Преди малко синът на Ито Йошимасу ми каза, че този месец Валиняни щял да отплава от Япония. Тръгнал ли е вече на път? — попита той.

— Отец Валиняни придружава едно японско пратеничество — отвърна един от отците.

— Пратеничество ли?

Нобунага изглежда започна да става подозрителен. Кюшу още не беше под властта му и търговията на местните господари с Европа го тревожеше немалко.

— Отец Валиняни смята, че ако децата на влиятелните хора в Япония не видят поне веднъж културна Европа, никога няма да започнем същинска търговия и държавни отношения с вас. Той влязъл във връзка с европейските владетели и Негово Светейшество Папата и ги убедил да поканят едно пратеничество от Япония. Най-възрастният от избраните да отидат в Европа е на шестнадесет години.

И той изброи имената на младежите.

Почти всички бяха деца на големите родове от Кюшу.

— Доста е смело да тръгнат на път.

Всъщност Нобунага се радваше, че пратеничество от млади хора, всички под шестнадесетте, заминава за далечна Европа. Вътрешно си помисли, че би било добре да се срещне с тях и на изпращане да им поговори малко за собствените си замисли и надежди.

Но защо европейските царе и някой като Валиняни толкова искат децата на местни владетели от Япония да ги посетят? Нобунага разбираше подбудите им, но прозираше и техните скрити користни намерения.

— Когато потегляше от Киото за това пратеничество, Валиняни изрази съжаление… заради вас, господарю.

— Съжаление ли?

— Че се връща в Европа, без да ви е покръстил.

— Така ли? Това ли каза?

Нобунага се засмя. Стана от стола и се извърна към прислужника, който стоеше до него. Мъжът държеше един сокол върху ръката си.

— Много се забавихме. Да вървим.

Почти в същия миг вече слизаше с широки крачки по стълбите. Пред вратата бързо повика да доведат коня му. Ито Йероним — онзи, който свиреше на цигулка — и всички останали ученици, се бяха построили в двора на училището, за да го изпратят.

Крепостта в Нирасаки, новата столица на Кай, бе завършена чак до кухните и покоите на придворните дами.

Независимо, че беше двадесет и четвъртият ден на дванадесетия месец и самия край на годината, Такеда Кацуйори се пренесе от Кофу, старата областна столица на поколения негови предшественици, в новото си седалище. Дори сега, след края на Новата година, величието и хубостта на самото шествие при пренасянето още бе повод за разговори между селяните покрай пътя.

Като се започне от носилата за Йори, съпругата му и множеството им придворни дами и се свърши с тези на неговата леля и дъщеря й, покритите с лак паланкини трябва да наброяваха повече от стотина.

По средата на това безкрайно шествие от разкош — самураите и служителите, личната прислуга, чиновниците с позлатени и посребрени седла, седефените инкрустации, блясъкът на златния лак, разтворените чадъри, стрелците с лъковете и колчаните си, гората от боядисани в червено копия — погледът биваше привлечен най-напред от знамената на Такеда. Върху яркочервен плат, редом с останалите флагове, блестяха тринадесет написани със злато китайски йероглифа. До тях, върху продълговато тъмносиньо знаме, се четяха два реда позлатени букви:

Бързи като вятър,

тихи като лес,

жарки като огън,

непоклатими като планина.

Всички знаеха, че красивото писмо бе дело лично на Кайсен, първосвещеника на храма Ерин.

— Ах, колко е тъжно, че самия дух на това знаме напуска днес крепостта в Цуцуджигасаки и се пренася на ново място.

Всички хора в старата столица имаха тъжен вид. Всеки път, когато знамето със стиховете на Сун Цу и онова с тринадесетте йероглифа се развееше в битка, храбрите воини се бяха завръщали с победа. В такива дни войниците и обитателите на града прегракваха от дългите викове на обща радост. Така бе по времето на Шинген и сега всеки жалеше за отминалите времена.

И макар знамето с думите на Сун Цу да не се бе променило външно, на хората все им се струваше, че е по-различно от онова, което бяха виждали по-рано.

Когато обаче хората от Кай зърнаха огромните богатства и купищата въоръжение, които биват пренасяни в новата столица, заедно с паланкините и златните седла на целия род и просналата се на много километри върволица от волски коли, те с успокоение почувстваха, че областта им е още силна. Съхранено от дните на Шинген, старото чувство на гордост се събуди у войниците и дори у обикновените жители.

Не много време след като Кацуйори се премести в крепостта на новата си столица, червените и бели сливи в градините разцъфнаха. Безразлични към песните на пролетните птици, господарят и неговият чичо Такеда Шойокен крачеха през градината.

— Той дори не дойде на празненствата за Нова година. Каза, че бил болен. Не ви ли е пратил някаква вест, чичо? — попита Кацуйори.

Говореше за братовчед си, Анаяма Байсецу, управител на крепостта Еджири. Разположена на границата със Суруга, тя бе смятана за важна опора на рода Такеда на юг. Вече повече от половин година Байсецу не бе идвал да посети Кацуйори и винаги се оправдаваше с това, че бил болен. Кацуйори се тревожеше.

— Не, смятам, че наистина боледува. Байсецу е свещенослужител и честен човек; не мисля, че би се преструвал на болен.

Шойокен бе изключително добър по природа и отговорът му не донесе особено успокоение на Кацуйори.

Чичото замълча.

Кацуйори също не каза нищо повече и двамата продължиха да крачат мълчешком.

Между главната кула и вътрешното укрепление имаше тясна долчинка, обрасла с различен вид дървета. Едно птиче падна като покосено, изпърха с крила и изненадано политна настрани. В същия миг от един ред сливови дървета внезапно се дочу глас.

— Там ли сте, господарю? Имам важна вест за вас.

Лицето на служителя бе съвсем бледо.

— Овладейте се. Един самурай трябва да говори за важни неща с подобаващо хладнокръвие — смъмри го Шойокен.

Той не само съветваше младежа, а се опитваше да успокои и племенника си. Кацуйори, обикновено твърде решителен, сега бе пребледнял от изненада.

— Нещо много важно е. Наистина не е дреболия, господарю — отвърна Генширо и се просна по очи на земята. — Кисо Йошимаса от Фукушима ви е изменил.

— Кисо?

Гласът на Шойокен изразяваше изумление — наполовина изненада и наполовина отказ да приема станалото. Що се отнася до Кацуйори, той сигурно от по-рано подозираше, че това ще се случи. Просто прехапа устна и погледна към просналия се пред него служител.

Разтуптяното сърце на Шойокен нямаше да се успокои лесно и объркването му отекна в неговия треперещ глас.

— Писмото! Да видим писмото!

— Вестоносецът ми каза да предам на господаря Кацуйори, че въпросът е толкова важен, че не трябвало да се губи и минута — продължи служителят. — Писмо ще получите по следващия човек, който ще пратят.

Кацуйори се заотдалечава с широки крачки, почти прескочи проснатия на земята служител и извика на Шойокен:

— Няма да е нужно да четем писмото на Горо. През последните години Йошимаса и Байсецу даваха доста поводи за подозрение. Знам, че това не е лесно за вас, чичо, но отново ще сте ми нужен, за да застанете начело на войската. И аз ще дойда с вас.

Преди да са минали и два часа, от кулите на новата крепост се понесоха удари на голям барабан и зовът на раковината политна над града — призив на оръжие. Мирната пролетна вечер в планинската област свърши. Сливовите цветове бяха почти чисто бели. Войската потегли преди края на следващия ден. Пет хиляди мъже тръгнаха по пътя към Фукушима, в посока на залязващото слънце. На смрачаване от Нирасаки вече бяха излезли десет хиляди войници.

— Е, добре сега! Ясно е, че той открито се е разбунтувал. Ако това не беше се случило, можеше да не дочакам деня, в който да накажа този неблагодарен изменник. Този път ще трябва да очистим Фукушима от всички, които не са ни верни.

За да даде изблик на гнева, който му бе толкова трудно да овладее, Кацуйори си мърмореше сам, докато конят му го носеше по пътя. Но малко бяха сред спътниците му тези, които да са също така възмутени от измяната на Кисо.

Кацуйори бе уверен в себе си както винаги. Когато скъса своите отношения с Ходжо, той дори не се замисли над силата на съюзника, който изоставяше и който му бе давал преди такава здрава опора.

По предложение на някого от съветниците върна сина на Нобунага, когото Такеда държаха като заложник от много години, в Адзучи. Сърцето му обаче още бе пълно с презрение към повелителя на рода Ода, а дори повече — към Токугава Иеясу в Хамамацу. Тази враждебност се прояви още в битката при Нагашино.

Силата на духа му бе достойна за уважение. Беше крайно непоколебим. И със сигурност такава сила трябва догоре да изпълва съсъда на сърцето. През това време на войни между отделните области за самурайското съсловие като цяло можеше да се каже, че е дарено с точно такава сила. Но при положението, в което се е озовал Кацуйори, бе съвършено необходима определена сдържаност, която на пръв поглед би могла да се вземе за слабост. Необмисленото показване на сила нямаше да уплаши неприятеля. Напротив, щеше да го окуражи. Тъкмо по тази причина Нобунага и Иеясу от доста години не гледаха с уважение на мъжеството и смелостта на Кацуйори.

И това не бе така само с тези двама мъже, които му бяха врагове. Дори и в неговата собствена област Кай се чуваха гласове, които желаеха Шинген да е още жив.

Покойният господар настояваше на здрав военен ред в областта. И тъй като с присъствието си създаваше у своите служители и у хората от Кай чувство за съвършена сигурност, те бяха напълно зависими от него.

Дори и при Кацуйори военната служба, събирането на данъците и цялото останало управление се ръководеха според разпоредбите на баща му. Нещо обаче липсваше.

Самият Кацуйори не разбираше какво е това нещо: за жалост той дори не забелязваше отсъствието му. Това, от което бе лишен, бе чувството за ред и способността да вдъхва вяра в своята власт. И тъкмо предишното строго управление на Шинген, но лишено сега от тези две свои качества, започна да предизвиква разногласия в рода.

По времето на стария господар управляващи и подвластни имаха една обща вяра, с която се гордееха — на нито един враг не е било позволено да прекрачи дори границите на Кай.

Сега обаче изглежда навсякъде се зараждаха съмнения. Надали трябваше да се казва, че голямото поражение при Нагашино промени наведнъж много неща. Разгромът не беше само следствие на неуспеха във въоръжението и тактиката на кайската войска. Той бе доведен и от недостатъците на самия Кацуйори и сега тези около него — дори и обикновените жители, които го смятаха за опора на надеждите си — изпитаха ужасно разочарование. Кацуйори, разбраха те, не е Шинген.

Макар да бе Шингенов зет, Кисо Йошимаса заговорничеше против своя господар и не вярваше, че той ще може да се задържи още много на власт. Започваше да се замисля над изгледите за бъдещето на Кай. Вече от две години се намираше в тайна връзка с Нобунага посредством един посредник в Мино.

Кайската войска се раздели на няколко отряда и потегли в поход към Фукушима.

Войниците вървяха с увереност и често можеше да се чуе да говорят:

— Ще пометем отрядите на Кисо с един замах.

Но дните минаваха и вестите, които стигаха до командването, не предизвикваха у Такеда Кацуйори доволна усмивка. Напротив, те всички бяха тревожни.

„Кисо проявява упорство.“

„Местността е хълмиста, а отбраната им е добра, тъй че ще ни отнеме доста дни, докато стигнем до целта.“

Всеки път, когато чуеше нещо такова, Кацуйори прехапваше устна и промърморваше:

— Само да стигна дотам…

В нрава му бе да се ядосва и дразни, когато нещата на война не тръгнат на добре.

Месецът мина; сега бе четвъртия ден на втория месец.

До Кацуйори достигнаха ужасно обезпокоителни новини — Нобунага внезапно дал заповед всички отряди на Ода да се съберат в Адзучи, а сам вече бил пристигнал в Оми.

Друг съгледвач донесе още лоши вести:

— Силите на Токугава Иеясу са потеглили вече от Суруга; тези на Ходжо Уджимаса са тръгнали от Канто; Канамори Хида е излязъл от крепостта си. Всички потеглят към Кай и се говори, че Нобунага и Нобутада са разделили на две отрядите си и се готвят за нападение. Когато се изкачих на една висока планина и огледах наоколо, във всички посоки се виждаха стълбове дим.

На Кацуйори му се стори, че са го повалили на земята.

— Нобунага! Иеясу! И даже Ходжо Уджимаса!

Като се съди по тайните донесения, положението му бе горе-долу същото като на хваната в капан мишка.

Наближаваше смрачаване. Дойдоха нови сведения — през миналата нощ частите на Шойокен дезертирали.

— Не може да е истина! — сепна се Кацуйори.

Но спешните известия, които пристигаха едно след друго, даваха неоспоримо свидетелство, че това действително се бе случило през нощта.

— Шойокен! Та не ми е ли той чичо и старейшина на рода? Заради какво си тръгва на своя глава от бойното поле и побягва? И всички останали. Само мърся устата си, като говоря за такава невярност и неблагодарност.

Кацуйори се гневеше на небето и на хората, но всъщност трябваше да се ядосва на самия себе си. Обикновено не биваше толкова слабохарактерен. Дори и човек с огромна смелост обаче не можеше да не се стресне от такъв обрат на събитията.

— Не може да се направи нищо. Трябва да се разпоредите да вдигнем стана.

Посъветван така от Оямада Нобушиге и от останалите, Кацуйори внезапно се оттегли. Колко ли нещастен се е чувствал! Макар двадесетте хиляди войници, на които разчиташе, когато потегли в поход, да не влязоха и в едно-единствено сражение, служителите и мъжете, с които се връщаше сега в Нирасаки, не брояха повече от четири хиляди.

Може би в опит да намери излаз за чувствата, които надали знаеше как да преодолее, той нареди на монаха Кайсен да дойде в крепостта. Злините сякаш следваха накуп — дори след връщането си в столицата продължаваше да получава едно от друго по-обезсърчаващи съобщения. Най-лошото може би беше, че неговият сродник Анаяма Байсецу се е отметнал от него и — като че това не бе достатъчно — не само предал крепостта си в Еджири на врага, но и се съгласил да стане водач на Токугава Иеясу. Говореше се, че сега е в първите редици на войската, която навлиза в Кай.

Значи собственият му шурей открито му изменя и дори се опитва да го погуби. Сред общото разочарование тази вест го накара да се замисли малко за самия себе си. „Къде ли съм сбъркал?“, питаше се. От една страна гордият му дух стана още по-непреклонен и той разпореди повсеместно засилване на отбраната, но от друга, когато прие Кайсен в новата си крепост, показа готовност да разгледа грешките си. За него това бе доста необичайна проява на кротост. Изглежда обаче промяната беше закъсняла.

— Минаха само десет години, откакто почина баща ми, а от сражението при Нагашино — едва осем. Защо военачалниците на Кай изменят така внезапно на своя повелител? — попита Кацуйори монаха.

Кайсен обаче седеше и го гледаше мълчаливо. Кацуйори продължи:

— Преди десет години пълководците ни не бяха като сега. Всеки имаше чувство за порядъчност и държеше да запази доброто си име. Баща ми още не си бе отишъл от този свят, воините рядко изменяха на господарите си, а още по-малко пък изоставяха своя род.

Кайсен седеше със затворени очи и мълчеше. И докато монахът напомняше изстинала пепел, Кацуйори продължаваше да говори разпален като от огън.

— Но дори и мъжете, които стояха готови да сразят изменниците, се разпръснаха без нито едно сражение и без да дочакат заповедта на повелителя си. Нима това държание е достойно за рода Такеда и неговите пълководци — тези, които не позволиха на великия Уесуги Кеншин да пристъпи дори на крачка в Кай? Как можа бойният дух да слезе толкова ниско? Докъде могат да стигнат тези мъже? Много от военачалниците, които служеха на баща ми, като Баба, Ямагата, Оямада и Амакасу, вече са остарели или починали. Сегашните са съвсем други хора — или деца на старите пълководци, или бойци, които не са били пряко свързани с моя баща.

Кайсен още не бе казал нищо. В миналото монахът бе по-близък с Шинген от всеки друг. Сега трябва да беше на повече от седемдесет години. И докато косата му побеляваше, бе наблюдавал много внимателно Шингеновия наследник.

— Може би смятате, почитаеми учителю, че след като се е стигнало до тук, е вече твърде късно, но ако с нещо съм сбъркал в управлението си, то моля ви, покажете ми къде е то. Ако не съм успял да наложа правилен военен ред, то кажете ми как да го подобря. Желая да поправя грешките си. Чувал съм, че сте научили много от моя баща, който е бил ваш другар в Пътя. Не бихте ли могли да дадете някой съвет и на неговия недостоен син? Моля ви, не се скъпете на това, на което можете да ме научите. Погледнете на мене като на Шингенов наследник. Моля ви, съвсем откровено ми кажете какво не съм направил както трябва и как бих могъл да поправя стореното. Всъщност, нека сам го кажа. Дали не съм настроил хората против себе си, когато, за да подсиля отбранителната мощ на областта, след смъртта на баща си увеличих взиманията по бродовете и пътните постове?

— Не — отвърна Кайсен и поклати глава.

Кацуйори се развълнува още повече.

— Тогава трябва да не съм раздавал правилно наградите и наказанията.

— Няма нищо такова.

Старецът отново поклати побелялата си глава.

Кацуйори се просна по очи на земята. Бе готов да се разплаче. Пред Кайсен яростният воин, който така държеше на своето достойнство, можеше само да рони сълзи на отчаяние.

— Не плачете, Кацуйори — каза накрая Кайсен. — Вие определено не сте недостоен като управник, нито пък като син. Единствената ви грешка беше, че не виждахте какво става наоколо ви. Жестоко е това време, което ви изправя лице срещу лице с Ода Нобунага. В крайна сметка вие не сте негов враг. Планините на Кай са далеч от центъра на страната и Нобунага има преимуществото на благоприятното разположение, но и това не е главната причина за вашите трудности. Макар Нобунага да се би в много сражения и да пое в свои ръце управлението на държавата, в сърцето си той никога не е забравял Императора. Редом с всичко, което е направил, строежът на Императорския дворец е добро доказателство за това.

Кайсен и Шинген виждаха надълбоко в човешките сърца и почитта на Шинген към стария игумен бе изключително голяма. Но и Кайсен вярваше силно в Шинген, който бе като дракон между хората — легендарен огнен кон, слязъл от небесата. Но макар и да ценеше бащата така високо, той никога не го сравняваше със сина и не смяташе Кацуйори за недостоен в управлението.

Напротив, гледаше на него с доброжелателност. Ако някой го укореше за грешките му, Кайсен винаги отвръщаше, че е неразумно да се очаква нещо повече — бащата бе просто прекалено голям държавник. Единствено едно малко нещо може би не го удовлетворяваше — ако Шинген бе доживял досега, влиянието му сигурно нямаше да се ограничава само с областта Кай и той би използвал дарбата и големите си способности, за да постигне нещо повече. Сега Кайсен съжаляваше, че Шинген не живя по-дълго. Нобунага стана човекът, който да подеме по-големи начинания. Той издигна самурайското съсловие до участие в управлението на държавата. И сам се прояви като образцов служител. Сега Кайсен не възлагаше никакви очаквания на Кацуйори, който нямаше силния нрав на баща си. Монахът ясно виждаше, че дългата междуособна война вече приключва.

Ето защо беше невъзможно да помогне на Кацуйори да надвие отрядите на Ода или да подготви някакво спасително решение. Родът Такеда бе основан преди столетия, името на Шинген бе светило твърде ярко — Кацуйори не трябва да проси милост в нозете на Нобунага.

Такеда Кацуйори имаше силна воля и чувството за достойнство не му бе непознато. Сред простите хора в областта мнозина говореха, че от времето на Шинген насам управлението е в упадък и облагането с данъци се смяташе за основна причина на тези оплаквания. Но Кайсен знаеше, че Кацуйори не въвеждаше данъците заради собствено охолство или от тщеславие. Всички бяха предназначени за военни разходи. През последните няколко години въоръжението и военните умения в столицата и дори в съседните й области напредваха с широки крачки. Кацуйори обаче не можеше да си позволи да харчи за оръжие толкова пари като своите съперници.

— Моля ви, грижете се за себе си — каза Кайсен на Кацуйори и се приготви да си тръгва.

— Нима вече се връщате в храма?

Имаше още много въпроси, които Кацуйори искаше да зададе, но разбра, че каквото и да попита, отговорът ще остава все същият. Притисна почтително дланите си към пода.

— Навярно за последен път се срещам с вас — завърши той.

Кайсен докосна пода с опасаните си с молитвена броеница ръце и без да каже дума повече, си тръгна.

Гибелта на Такеда

— Хайде да прекараме тази пролет в планините на Кай — предложи Нобунага на излизане от Адзучи, докато яздеше начело на войската си. — Ще можем да съзерцаваме цъфналите череши, да берем цветя и после, на връщане покрай крайбрежието, да се разхождаме около планината Фуджи.

Този път успехът на похода срещу Кай изглеждаше сигурен и войската потегли почти като на излет. На десетия ден от втория месец бяха стигнали до Шинано и разположили отряди по пътищата, водещи към Ина, Кисо и Хида. Родът Ходжо щеше да навлезе от изток, а Токугава — да нападнат от Суруга.

В сравнение с битките при река Ане и Нагашино, сега Нобунага навлизаше в Кай така спокойно, сякаш е отишъл в градината си да набере зеленчуци. Самите отряди във вражеската провинция вече не им бяха врагове. И Наеги Кюбей в крепостта Наеги, и Кисо Йошимаса във Фукушима с нетърпение чакаха пристигането не на Кацуйори, а на Нобунага; частите, които навлязоха в Гифу от Навамура, не срещнаха никаква съпротива. Различните крепости на Такеда бяха оставени на произвола на съдбата. С пукването на зората се оказа, че укрепленията в Мацуо и Ида са празни.

— Настъпихме до Ина, без да срещнем и един вражески войник, който да я защитава.

Това съобщиха на Нобунага на влизане в Кисо. Войниците започнаха да се шегуват помежду си, че така без съпротива няма да останат доволни от похода. Какво направи Такеда така безпомощни? Причините бяха не една, но отговорът сам по себе си — прост. Този път родът нямаше да успее да задържи Кай.

Всички, свързани с Такеда, бяха убедени в неизбежността на поражението. Навярно някои дори чакаха този ден от по-рано. Но както винаги, самураите, независимо от кой род, не проявяваха в такива моменти невярност, дори и да знаеха, че поражението е неизбежно.

— Ще им дадем да разберат, че сме на поста си — заяви Нишина Нобумори — по-малкия брат на Кацуйори, който командваше крепостта Такато.

Синът на Нобунага, Нобутада, чиито отряди заляха цялата околност на Такато, оценяваше своите възможности като добри. Написа едно писмо, повика добър стрелец и го накара да наниже посланието на стрела и да я прати в крепостта. Естествено, приканваше ги да се предадат.

Отговорът отвътре не закъсня. „Прочетох писмото Ви…“ От първия до последния ред бе написан в изключително издържан тон:

Един ден мъжете в тази крепост ще се отблагодарят със своя живот за благоразположението на господаря Кацуйори. Нито един от тях няма да се прояви като страхливец. Трябва да наредите на хората си да започнат незабавен пристъп. Ще ви покажем изпитаното мъжество и смелостта, с които се славим от времето на господаря Шинген.

Решимостта на Нобумори сякаш се четеше и в самия му почерк.

Нобунага бе поставил сина си, макар и твърде млад, начело на отрядите.

— Е, щом са решили така… — заяви Нобутада и даде заповед за нападение.

Раздели частите си на две. Настъпиха към крепостта едновременно от страната на планините зад нея и откъм главната порта. Сблъсъкът заслужаваше да се нарече юнашки. Хилядата защитници вече се бяха примирили със смъртта си. Както и можеше да се очаква, храбростта на кайските воини не бе намаляла. От началото на втория до това на третия месец кръвта на бранители и нападатели обливаше каменните стени на Такато. След като преодоляха първата дървена ограда, която отстоеше на петдесетина разкрача от рова, обсаждащите напълниха самия ров с камъни, плет, дърва и пръст. Така бързо стигнаха в подножието на самата крепост.

— Хайде, приближете се! — завикаха мъжете от пръстените насипи и покритите кирпичени стени.

Замерваха тези долу с копия, дърва и камъни и изливаха върху тях врящо масло. Нападателите, които се бяха покатерили по стената, се изтърколиха надолу, покосени от падащите предмети и горещите струи. Но колкото и да ги отблъсваха, дързостта им само нарастваше. След всяко прекатурване те се изправяха на нозе и се закатерваха отново нагоре, докато не изпаднеха в несвяст.

Войниците от по-задните редици завикаха, възхитени от решимостта и куража на своите другари и сами се заизкачваха след тях по стените. Нямаше да се покажат по-лоши. Катереха се, падаха, отново се изкачваха, вкопчваха се в каменните стени — изглеждаше, сякаш нищо не е в състояние да спре напора им. Но в общото си, отчаяно усилие, защитниците на крепостта бяха не по-малко непреклонни. Тези, които приемаха предизвикателството и показваха глави над високата стена, оставяха с впечатлението, че крепостта догоре е пълна със смели кайски воини. Ако биха могли да видят какво става вътре обаче, обсаждащите щяха да се убедят, че цялата крепост е въвлечена в неравната, но отчаяна битка. Докато отвън се редуваха пристъпите, множеството вътре — старци, младежи, дори бременни жени — всеотдайно допринасяше с каквото може за отбраната, заедно с войниците. Девойките разнасяха стрели, а след стрелба старците почистваха дулата на оръдията. Грижеха се за ранените и готвеха храна за бойците. Никой не им бе наредил да вършат каквото и да било, но работата вървеше в пълен ред и без нито дума на оплакване.

— Ако хвърлим против тях всичките си сили, няма да могат да се задържат.

Това бяха думи на Каваджири, един от предводителите на нападащите отряди, който дойде да разговаря с Нобутада.

— Имаме прекалено много убити и ранени — отвърна началникът му, като самият той бе обмислял такава възможност. — Имате ли някакво определено предложение?

— Струва ми се, че силата на войниците в крепостта се опира на вярата им, че Кацуйори още е в своята столица. Ето защо бихме могли засега да се оттеглим от полето на боя и вместо това да нападнем Кофу или Нирасаки. Това обаче ще изисква пълна промяна на нашите планове. Може би ще е по-добре да убедим защитниците, че Нирасаки е паднала и Кацуйори е мъртъв.

Нобутада кимна в знак на съгласие. Сутринта на първия ден от третия месец една стрела отнесе в крепостта ново послание.

Нобумори го прочете и се изсмя.

— Това писмо е такава явна измама, че и дете не би му повярвало. Ето нещо, което сочи колко се е обезсърчил врагът от обсадата.

Самото писмо гласеше:

На двадесет и осми миналия месец Кай падна и господарят Кацуйори се самоуби. Останалите хора от рода или посегнаха заедно с него на живота си, или бяха взети в плен. Безсмислено е тази крепост да продължава да показва своята бойна храброст — тя вече остана сама в една покорена област. Предайте се незабавно и се опитайте да помогнете на областта си.

Ода Нобутада

— Колко трогателно. Наистина ли си мислят, че дребна уловка като тази е върхът на военното изкуство?

Същата вечер Нобумори устрои пиршество и показа писмото на служителите си.

— Ако някой тук се трогва от това, може без колебание да напусне тази крепост още преди изгрев-слънце.

Удряха барабаните, напяваха си песни от пиеси Но и така прекараха весело вечерта. Тази нощ бяха поканени и съпругите на всички военачалници, които също получиха по чаша саке. Всички бързо схванаха намерението на Нобумори. На следващата сутрин той взе едно голямо късо копие, на което да се подпира, привърза към отеклия си, ранен в битката за крепостта крак сламен сандал и закуца към крепостната порта.

Повика защитниците да се съберат около него, изкачи покритата кула над вратите и хвърли поглед към отрядите си. Като се изключат много младите, старците и жените, разполагаше с по-малко от хиляда войници. От предната нощ насам обаче не си беше тръгнал нито един. За миг склони глава, сякаш мълчаливо се молеше. Опитваше се да каже на душата на своя покоен баща Шинген: „Виж, още имаме такива хора в Кай!“ Накрая вдигна очи. От това място можеше да обхване с поглед цялата своя войска.

Нямаше пълното лице и широките скули на брат си. Дълго време се бе задоволявал с простите условия на живота вън от града и не познаваше обилната храна или удобствата. Но бе дарен с поглед като този на някой от младите соколи, които са отраснали сред свистящите ветрове над кайските планини и полета. На тридесет и три години напомняше външно баща си Шинген — гъста коса, рунтави вежди и големи уста.

— Е, мислех си, че днес ще вали, но времето се е прояснило. Черешите в отсрещните планини са цъфнали — пролетен ден като този е чуден за умиране. Няма да се откажем от своето честно име заради някакви обещани ни облаги. Както виждате, преди два дни сам бях ранен в сражението. Понеже трудно мога да се движа от мястото си, ще гледам оттук как всеки от вас дава последен отпор на врага и ще изчакам идването му. Тогава ще мога да размахам на воля меча си и да свърша в боя. Тръгвайте! Пробийте си път през предната и задната врата и покажете как пада цветът на планинските череши!

Виковете на яростните воини, които последваха в отговор, за да го уверят, че заповедта ще бъде изпълнена до последно, се извиха като буря. Всички вдигнаха очи към своя господар, застанал върху кулата над входа. За миг от всички страни отекна общ вик:

— Сбогом.

Въпросът не бе просто на живот или на смърт. Всички се втурнаха отчаяно право срещу смъртта. Мъжете дръзко разтвориха предната и задната крепостна порта и с бойни викове на уста се спуснаха навън.

Обсаждащите бяха разгромени. За миг объркването стигна дотам, че бе застрашена дори шатрата на Нобутада.

— Отстъпете! Престройте се!

Предводителят на отрядите в крепостта изчака подходящия момент и даде заповед за оттегляне.

— Отстъпвайте! Отстъпвайте!

Мъжете се обърнаха към укреплението. Всеки от воините показа на Нобумори, още седнал на върха на входната кула, главата която бе взел.

— Ще вляза да пийна нещо и после отново ще дойда да се бия — извика един от войниците.

Сражението продължи по същия начин. За миг си почиваха при предната или задната порта, после се спускаха отново навън и се врязваха във вражеските редици. Тези яростни пристъпи и отстъпления се повториха шест пъти, докато накрая бяха събрани четиристотин тридесет и седем неприятелски глави. Към края на деня броят на защитниците бе чувствително намалял, а останалите живи се бяха покрили с рани. Нямаше почти никой, който да е останал невредим. Подпалените дървета около крепостта изпускаха огнени езици. Враговете вече прииждаха вътре в нея от всички страни. От върха на кулата, Нобумори без да трепне наблюдаваше последните мигове на всеки от войниците си.

— Господарю! Господарю! Къде сте? — провикна се един служител, който тичаше около основите стената.

— Тук горе съм — отвърна Нобумори, за да го успокои, че е още жив. — Иде и моят последен час. А ти къде си?

И той надзърна надолу от мястото, където бе седнал. През дима служителят впери поглед във фигурата на господаря си.

— Почти всички вече загинаха. Готов ли сте за самоубийството си, господарю? — попита той, като с труд си поемаше дъх.

— Качи се тук да ми помогнеш.

— Да, господарю.

Мъжът се изкачи с олюляване по стълбите в кулата, но така и не успя да стигне до терасата на върха й. Входът към стълбището бе препречен от гъсти пламъци. Нобумори отвори с удар капаците на някакъв прозорец и погледна надолу. Всички войници, които можа да разпознае там, бяха вражески. После видя един свой да се сражава отчаяно сред огромна тълпа от неприятели. За негово удивление това бе жена, съпруга на един от неговите служители. Размахваше късо копие.

Макар и пред прага на смъртта, Нобумори с труд успя да преодолее неочаквано обзелото го вълнение.

„Тази жена е толкова плаха, че дори не смее да говори в присъствието на мъже, какво остава да хване копие“, помисли си той. Сега обаче сам трябваше да стори това, което се иска от него. Извика на враговете от тесния прозорец, до който стоеше:

— Всички вие, които се сражавате за Нобунага и Нобутада! Чуйте гласа на отвъдната Пустош. Сега Нобунага се гордее със своето мимолетно тържество, но всеки черешов цвят ще опада, а всяка крепост някой ден ще бъде опожарена. Сега ще ви покажа нещо, което няма да падне или изгори во веки веков. Ще ви го покажа аз, синът на Шинген — Нобумори!

Когато войниците на Ода най-сетне успяха да се изкатерят догоре, намериха там труп с кръстообразно разрязан стомах. Главата обаче я нямаше. Миг по-късно нощното небе се покри с черни и червени стълбове от дим и пламъци.

Объркването в крепостта на новата столица Нирасаки бе такова, сякаш настъпва краят на света.

— Такато е паднала и всички, заедно с брат ви, са убити.

Кацуйори изслуша своя служител с привидно безразличие. Все пак по израза на лицето му личеше, че вече не се доверява на своите сили за отбрана. Пристигна нова вест:

— Войниците на Ода Нобутада вече са проникнали в Кай откъм Сува и избиват безпощадно нашите хора, независимо дали те се бият с тях или се предават. Отрязаните глави излагат покрай пътищата. Врагът нахлува отвсякъде, като вълна при прилив.

Последва още едно спешно известие:

— Сродникът на Шинген, слепият монах Рюхо, е бил пленен и посечен от врага.

Този път Кацуйори не издържа, вдигна поглед и захули противниците си:

— Войската на Ода няма милост. Какво би могъл да им стори един сляп свещеник? Как би могъл дори да им окаже съпротива?

Сега обаче можеше по-дълбоко да поразмишлява за своята собствена смърт. Постоянно хапеше устни и се опитваше да спре онова, което напира в сърцето му. „Ако дам сега изблик на гнева си, мислеше си той, може да сметнат, че съм обезумял. Това ще засрами дори служителите наоколо ми.“ Много хора не виждаха по-далеч от привидната мъжественост на Кацуйори и го смятаха за дързък, дори закоравял от нещастието. Истината обаче бе, че той с труд успяваше да се сдържа пред своите подчинени. Освен това следваше изключително строго правилата, които си бе наложил — да пази своята господарска чест и постоянно да обмисля действията си. Бе преминал по стъпките на баща си и Кайсен го бе обучавал в изкуството на дзен. Но макар да беше изучавал дзен при същия учител, не можеше да го приложи в живота така, както Шинген.

„Как е могла да падне крепостта Такато? Сигурен бях, че ще издържи още две седмици или месец,“ помисли си Кацуйори. Всичко сочеше, че дотук се е стигнало не от неблагоразумие, а от липса на зрялост от негова страна. Сега обаче ще трябва да посрещне удара на съдбата.

Бяха изнесли плъзгащите се прегради от голямата зала за съвещания и дори от страничните стаи в главното укрепление. Сега целият род живееше общо, като бегълци от бедствието, което ден и нощ вилнееше навън. Разбира се, дори в градината поставиха завеси, подредиха един до друг щитове и през нощта войниците, без да спят, обикаляха с хартиени фенери в ръце и пазеха околността. Вестоносци, които носеха сведения за положението, минаваха на всеки час през главната порта и оттам стигаха до градината, за да може Кацуйори лично да чуе новините. Всичко, което напомняше за миналогодишния строеж — мирисът на прясно рязано дърво, позлатата и посребряването, красотата на обзавеждането и предметите наоколо — сега само смущаваше.

Придружавана от някаква прислужница, една придворна дама, която носеше известие от съпругата на Кацуйори, запретна края на кимоното си и прескочи прага, който отделяше тъмната зала от оживлението в градината. Тя смело погледна към тълпата мъже. Тъкмо сега помещението бе препълнено със стари и млади военачалници и всички шумно обсъждаха какво трябва да се предприеме.

Жената най-сетне стигна до Кацуйори и му съобщи за какво е била пратена.

— Всички жени плачат отчаяно и както и да ги успокояваме, не искат да престанат. Съпругата ви каза, че краят на човешкия живот идва само веднъж и може би жените, по нейно мнение, биха се решили малко по-лесно да умрат, ако са тук, със самураите. Ако получи позволението ви, иска веднага да се пренесе тук. Какво ще е желанието на господаря?

— Добре — отвърна бързо Кацуйори. — Доведете тук жена ми и момичетата.

В този момент петнадесетгодишният му наследник Таро Нобукацу пристъпи напред и се опита да го разубеди.

— Това няма да е от особена полза, татко.

Кацуйори се извърна към сина си, повече нервен, отколкото раздразнен.

— Защо?

— Ами, щом дойдат при нас, жените само ще ни се пречкат. А като ги видим да плачат, дори и най-смелият самурай ще се обезсърчи.

Таро бе още момче, но настояваше да даде своето мнение. Продължаваше да повтаря, че Кай е земята на техните прадеди от времето на Шинра Сабуро и трябва да я запазят своя до самия край, дори с цената на живота си. Да напуснат Нирасаки и да побегнат, както току-що предложи един от пълководците, ще донесе на рода Такеда вечен срам.

Един друг военачалник се застъпи за противното:

— Както и да го погледнем, врагът настъпва от четирите страни, а Кофу е разположено в долина. Веднъж проникнал, противникът ще заприижда като вода от преляло езеро. Няма ли да бъде по-добре да се укрием в Агацума, в Йошу? Ако стигнем до планините Микуни, ще намерим колкото пожелаете области, готови да ни предоставят убежище. След това ще можете да съберете съюзниците си и да си върнете отнетото.

Нагасака Чокан също подкрепи това мнение и самият Кацуйори бе склонен да реши така. Той спря очи върху Таро и за миг млъкна. После се обърна към придворната дама и й каза:

— Ще си тръгнем оттук.

Така бащата на Таро не пожела да послуша съвета на сина си. Момчето се извърна мълчаливо, с клюмнала глава. Оставаше въпросът дали да потърсят убежище в Агацума или да се укрепят на връх Ивадоно. Който и път да изберяха обаче, и Кацуйори, и военачалниците му трябваше да се примирят с неизбежния избор да напуснат своята нова столица и да побегнат.

Беше третият ден на третия месец. Всяка друга година по това време Кацуйори и приближените му щяха да се радват на Празника на куклите във вътрешното укрепление. Днес обаче черен дим изпроводи целия род, който напускаше Нирасаки. Разбира се, Кацуйори също напусна крепостта, както и всички самураи, които му служеха. Когато се обърна и погледна събраните си воини обаче, по лицето му се изписа изумление.

— Това ли са всички? — попита.

Някои от старшите служители и дори от сродниците му се бяха изгубили. Казаха му, че хората се възползвали объркването при отстъплението рано сутринта и всеки се оттеглил в крепостта си заедно със своите служители.

— Таро?

— Тук съм, татко.

Таро пришпори коня си и настигна самотния Кацуйори. Всички служители, обикновените самураи и пешаците не наброяваха общо повече от хиляда души. Имаше обаче голямо число лакирани паланкини за съпругата му и придворните дами. Тъжните фигури на забулени жени, пеши или яхнали коне, изпълваха пътя.

— О! Нещо гори!

— Колко високо стигат пламъците!

Тълпата жени трудно приемаше заминаването и едва изминали час път от Нирасаки, те, както вървяха, почнаха да се обръщат назад. Крепостта в новата столица гореше и високо в утринното небе се издигаха пламъци и черен дим. Бяха подпалили постройките при изгрев-слънце.

— Не искам да живея още дълго — проплака една от жените. — Какво бъдеще ме очаква? Нима това е краят на рода на господаря Шинген?

Една монахиня — лелята на Кацуйори, едно красиво младо момиче — внучка на Шинген, съпругите на мъжете от рода и прислужниците им — всички до една се обляха в сълзи, запрегръщаха се една друга и завикаха имената на децата си. По пътя оставаха златни игли за коса и други украшения — никой не си правеше труда дори да ги вдигне. Гримът и скъпоценностите се изпоцапаха с кал — никой дори не поглеждаше със съжаление към тях.

— Побързайте! За какво плачете? Това е част от участта на всекиго. Ще се изложите пред селяните!

Кацуйори препусна между бавнодвижещите се носилки и паланкини и ги заподканва да продължават по-бързо на изток — там, накъдето бягаха.

Надяваха се да стигнат до крепостта на Оямада Нобушиге. На минаване погледнаха към старата крепост в Кофу, но пътят им ги водеше по-нататък, през планините. Докато продължаваха напред, носачите на паланкините един подир друг започнаха да изчезват, прислужниците, които носеха багажа, постепенно побягнаха и броят им намаля наполовина и после още веднъж с толкова. Докато навлязат в планините при Кацунума, цялата им сила броеше само двеста мъже, от които яздеха по-малко от двадесет, в това число Кацуйори и синът му. Щом господарят и неговите придружителите с труд успяха да стигнат планинското село Комагаи, те откриха, че единственият човек, на когото бяха разчитали, отказва да ги приеме.

— Потърсете убежище някъде другаде!

Оямада Нобушиге бе затворил пътя през връх Сасаго и попречи на спътниците на Кацуйори да преминат. Всички изпаднаха в пълно недоумение. Нямаше какво друго да направят, освен да сменят посоката. Потеглиха към Таго, едно село в подножието на връх Темоку. Пролетта бе в разцвета си, но докъдето поглед стига, планините и полята не даваха никакъв знак за надежда. Сега малцината останали възлагаха цялото си упование на Кацуйори, който остана единствената им опора. Самият той не знаеше вече какво да стори. Спътниците му се скупчиха в Таго и брулени от планинския вятър, зачакаха.

Обединените сили на Ода и Токугава заляха Кай като разбушувани вълни. Войската на Иеясу начело с Анаяма настъпи от Минобу към Ичикавагучи. Ода Нобутада нападна горна Сува и опожари светилището Мьоджин, заедно с голям брой будистки храмове. Изпепеляваше до основи домовете на простите хора покрай пътя в търсене на оцелели вражески войници. Ден и нощ настъпваше напред — към Нирасаки и Кофу. Най-сетне пристигнаха. Беше сутринта на единадесетия ден от третия месец.

Един от личните служители на Кацуйори бе ходил предишната нощ до селото и огледал разположението на врага. Тази сутрин, докато още дишаше тежко, той съобщи на своя господар за видяното.

— Предните части на отрядите на Ода са навлезли в близките села и изглежда са разбрали от селяните, че вие сте тук със семейството си, господарю. Обградили са околността и са затворили пътищата. Сега започват решителния пристъп.

Вече наброяваха само деветдесет и един души — четиридесет и един останали самураи, заедно с Кацуйори и сина му, съпругата на Кацуйори и нейните придворни дами. През предишните няколко дена се бяха разположили в някаква местност на име Хираяшики и дори бяха издигнали там дървена ограда. Щом обаче чуха вестта, всички до един разбраха, че техният час е ударил и побързаха да се приготвят за среща със смъртта. Съпругата на Кацуйори седеше помежду им, сякаш още се намира в своите покои във вътрешното укрепление. Унесеното й бледо лице приличаше на бяло цвете. Жените, които я заобикаляха, избухнаха в сълзи.

— Щом е щяло да се стигне дотук, по-добре да бяхме останали в новата крепост в Нирасаки. Колко жалко е всичко това. Така ли трябва да изглежда съпругата на господаря на рода Такеда?

Останали без помощ, жените ридаеха безутешно и не спираха да оплакват съдбата си.

Кацуйори отиде при своята съпруга и настоя да тръгват.

— Току-що наредих да ти доведат кон. Колкото и време да останем тук, няма да спрем да се оплакваме, а врагът вече настъпва към подножието. Разбрах, че сме близо до Сагами, така че трябва колкото се може по-бързо да стигнеш дотам. Прекоси планината и се върни при рода Ходжо.

Очите на жена му се наляха със сълзи, но тя и не се помръдна от мястото си. По-скоро изглеждаше, че не одобрява казаното от своя съпруг.

— Цучия! Цучия Уемон! — извика Кацуйори на един служител. — Качете жена ми на седлото.

Мъжът се приближи до съпругата на Кацуйори, но тя внезапно се извърна към своя съпруг с думите:

— Казват, че истинският самурай няма двама господари. По същия начин и една жена, веднъж взела някого за съпруг, не трябва да се връща да живее отново със семейството си. Може и да изглежда великодушно, че ме пращаш да се върна отново сама в Одавара, но в думите ти няма разбиране… Не ще се и помръдна от това място. Ще остана редом с тебе до самия край. После може би ще ми позволиш да се преселим заедно в отвъдното.

Точно тогава двама служители се втурнаха вътре с вестта, че врагът наближава от всички страни.

— Стигнали са до храма в подножието на върха.

Съпругата на Кацуйори остро се скара на служителките си заради хленча им.

— Като че няма време за друго, освен да жалим. Елате тук да помогнете с приготовленията.

Тази жена не бе още дори на двадесет години, но даже пред лицето на смъртта не губеше чувството си за достойнство. Беше спокойна като тихо езеро и дори самият Кацуйори усещаше това нейно спокойствие като безмълвен укор.

Прислужниците й се отдалечиха, но след малко се върнаха с проста глинена чаша и бутилка за саке, които оставиха пред Кацуйори и сина му. Изглежда съпругата бе проявила достатъчна предвидливост, за да се подготви дори за този момент. Тя мълчаливо протегна чашата към мъжа си. Кацуйори я пое, отпи една глътка и я подаде на момчето. После я предложи на жена си.

— Една чаша и за братята Цучия, господарю — каза тя. — Цучия, нека се сбогуваме, докато не сме си тръгнали от този свят.

Цучия Содзо, личният прислужник на Кацуйори и неговите по-малки братя бяха наистина предани на господаря си. Содзо бе на двадесет и шест години, следващият след него по възраст беше на двадесет и една, а най-малкият — на осемнадесет. По целия път — от падането на новата столица до последното им убежище на връх Темоку — те вярно бранеха своя злополучен господар.

— След това мога да си тръгна без съжаление.

Содзо пресуши чашата, която му подадоха, обърна се и се усмихна на по-младите си братя. После погледна към Кацуйори и съпругата му.

— Сегашното ви нещастие е изцяло плод на измяната на вашите сродници. Трябва за вас, господарю и за съпругата ви да е тревожно и страшно да напускате този свят, без да знаете какво хората са изпитвали към вас в сърцата си. Светът обаче не е пълен само с такива като онези, които ви предадоха. Поне тук, във вашия последен миг, всички наоколо ви са като една душа и тяло. Сега може да повярвате в хората и света и със спокоен ум и достойнство да преминете през портите на отвъдното.

Содзо се изправи и отиде до своята съпруга, която стоеше настрани заедно с останалите придворни дами.

Изведнъж се чу пронизителен детски писък.

— Содзо! Какво направи? — извика уплашен Кацуйори.

Пред погледа на съпругата си Содзо бе пронизал своя четиригодишен син. Жената хлипаше. Без даже да пуска от ръка окървавената си сабя, мъжът се просна на земята с лице към господаря си.

— Като доказателство за това, което току-що ви казах, пратих собствения си син да върви пред вас по пътя на смъртта. Той така или иначе щеше да ни бъде в бреме през близките часове. Аз също ще ви придружа дотам, господарю — дали ще тръгна първи или последен, всичко ще трае само миг.

Колко тъжно е да видиш

как цветята, за които

знаеш, че ще опадат,

си тръгват пред теб

— не остава нито едно

и пролетта свършва.

Съпругата на Кацуйори бе покрила лице с ръкави и тъжно напяваше тези редове. Една от придворните й дами с труд преглътна сълзите си и продължи нататък:

Докато цъфтяха,

те нямаха чет;

но с края на пролетта

опадаха до последно.

Преди да е заглъхнал гласът й, много от жените извадиха кинжалите си от ножниците, забиха ги в гърдите си или прерязаха собствените си гърла. Потеклата кръв попи в черните им коси. Внезапно наблизо профуча стрела и скоро остриетата се забиваха в земята навсякъде наоколо им. В далечината се чуваше ек на оръдия.

— Идват!

— Пригответе се, господарю!

Войните застанаха един до друг. Кацуйори погледна към своя син. Увери се, че е все така решителен.

— Готов ли си?

Таро се поклони и стана на крака.

— Готов съм да умра право тук, редом с вас — отвърна той.

— Тогава, значи, няма да се видим повече.

Докато баща и син се канеха да се спуснат срещу противника, съпругата на Кацуйори извика иззад гърба им:

— Аз ще си тръгна преди вас.

Кацуйори застана като втрещен и впери поглед в жена си. Тя бе стиснала една къса сабя. Вдигна поглед нагоре и затвори очи. Лицето й бе нежно и бяло като луната, която се показва над планинско било. Спокойно припя един стих от Лотосовата сутра, която по-рано така обичаше да рецитира.

— Цучия! Цучия! — извика Кацуйори.

— Господарю?

— Помогнете й.

Но жената не изчака острието на чуждата сабя и докато продължаваше да припява сутрата, сама заби кинжала право в устата си.

В мига, в който тялото й се строполи напред, една от служителките й се обърна към останалите живи:

— Нейно Височество тръгна преди нас. Нека никоя не се бави, за да я придружим по пътя на мъртвите.

С тези думи тя заби своя кинжал в гърлото си и се строполи.

— Време е.

Просълзени и стенещи, петдесетината останали жени скоро бяха изпопадали по земята като цветя в градина, попарена от зимна буря. Лежаха настрани или с лица надолу и докато се прегръщаха, пронизваха гърдите си. Посред това сърцераздирателно зрелище се чуваше плачът на деца, които още са сукали от гърдите на майките си или са се държали за скута им.

Содзо в отчаяние качи четири от жените заедно с децата им на коне и шибна животните по гърба.

— Няма да измените на господаря, ако не умрете на това място. Ако успете да се спасите с тези деца, отгледайте ги, докато пораснат и се погрижете да устройват възпоменателни служби за нещастния род на своя някогашен повелител.

С тази заръка към шумно плачещите жени Содзо перна безжалостно конете с дръжката на копието си. Животните препуснаха, а майките и децата им продължаваха да хлипат и стенат.

След това младежът се обърна към по-малките си братя.

— Е, да тръгваме.

Сега вече можеха да различат лицата на войниците на Ода, които се изкачваха нагоре по склона. Кацуйори и синът му бяха заобиколени от врага. Содзо се спусна към тях, за да ги подкрепи, но зърна едни от служителите на своя господар да бяга уплашен в обратната посока.

— Изменник! — извика той и се втурна след мъжа. — Къде си тръгнал?

И го прониза в гръб. После избърса кръвта от сабята си и се завтече право между неприятелите.

— Дайте ми нов лък! Дай ми нов лък, Содзо!

Кацуйори вече трети път късаше тетивата си и сега взе ново оръжие. Содзо застана точно до своя господар, като се опитваше доколкото може да го заслони от противниците. Щом стрелите на Кацуйори бяха изстреляни до една, той захвърли лъка и сграбчи едно късо копие. С другата ръка размаха своята дълга сабя. Сега врагът бе вече право пред тях и една схватка очи в очи нямаше да продължи повече от миг.

— Това е краят!

— Господарю Кацуйори! Господарю Таро! Ще тръгна преди вас!

Докато разменяха с викове прощалните си думи, хората на Такеда един подир друг бяха повалени. Доспехите на Кацуйори се обагриха в червено.

— Таро!

Викаше сина си, но погледът му бе премрежен от потеклата през очите му кръв. Всички мъже наоколо приличаха на неприятели.

— Господарю! Аз още съм тук! Содзо е още до вас!

— Содзо, побързай… ще си направя сепуку.

Кацуйори се опря на рамото на своя служител и се отдръпна на стотина разкрача встрани. Коленичи, но след толкова рани от стрелите и копията не можеше вече да използва ръцете си. Колкото се опитваше да бърза, толкова повече отказваха те да му служат.

— Простете ми!

Неспособен да понася повече тази гледка, Содзо се приближи и бързо отсече главата на господаря си. Кацуйори се катурна напред, а неговият служител вдигна главата му и зави от болка.

Содзо подаде главата на Кацуйори на осемнадесетгодишния си брат и му каза да я вземе и да бяга. По-малкият обаче просълзен отвърна, че на всяка цена ще загине редом с брат си.

— Глупак! Тръгвай!

Содзо го блъсна настрани, но вече бе твърде късно. Вражеските войници ги бяха обхванали като в железен обръч. Братята Цучия паднаха славно, покрити с раните от безброй копия и мечове.

Третият, от тях остана до последната минута със сина на Кацуйори. Младият господар и неговият служител също бяха повалени и убити в един и същи миг. Таро бе смятан за много красив младеж и дори авторът на „Летописът на Нобунага“, който не показва съчувствие, когато описва гибелта на рода Такеда, възхвалява неговата възвишена и прекрасна смърт.

Таро бе само на петнадесет и от най-благородно потекло. Чертите му бяха изящни, а кожата — бяла като сняг. Надмина с мъжеството си мнозина, не пожела да опетни семейното име и запази твърдост до самата гибел на своя баща. Никой не можеше да посочи храброст, равна на неговата.

До Часа на змията всичко вече бе свършило. Така родът Такеда намери своя край.

Войниците на Ода, които бяха нападнали Кисо и Ина, се събраха в Сува. Накрая градът бе препълнен с тях. Нобунага беше отседнал в храма Ходжо, откъдето сега ръководеше целия поход. На двадесет и деветия ден от месеца пред портата на храма бяха обявени наградите за цялата войска, а на следващата вечер Нобунага се срещна с всички свои военачалници и устрои тържествено угощение в чест на победите им.

— Изглежда не сте си пийнали зле днес, господарю Мицухиде. Доста рядко ви се случва това, струва ми се — обърна се Такигава Кадзумасу към съседа си.

— Пиян съм, но мога ли да направя нещо?

Както никога преди, Мицухиде имаше съвсем отнесен вид. Лицето му, което Нобунага обичаше да сравнява със суха тиква, бе ярко почервеняло, чак до леко оголялото теме.

— Още една чашка?

Мицухиде настоя Кадзумасу да му налее и както беше в крайно добро настроение, продължи да бъбри.

— Дори и дълго да живеем, рядко ни се случва нещо толкова хубаво като това сега. Погледнете. Това са плодовете на толкова години усилия — не само отвъд тези стени и не само в цяла Сува. Сега и Кай, и Шино са покрити със знамената на нашите войници. Пред очите ни се изпълнява онова, което от толкова години желаехме.

Както обикновено, гласът му не беше много силен, но неговите думи достигнаха до всички присъстващи. Всички, които допреди малко шумно разговаряха, млъкнаха и заместиха очи от Нобунага към Мицухиде и обратно.

Господарят бе вперил немърдащ поглед в оплешивяващата глава на Мицухиде. Понякога твърде проницателното око открива неща, които е по-добре да останат незабелязани и това може да доведе до истински бедствия. От два дни Нобунага забелязваше у своя служител нещо точно такова. Мицухиде правеше всичко възможно да си придаде весел и разговорлив вид, който изобщо не му подхождаше. Нобунага смяташе, че няма никаква разумна причина той да се държи по този начин. Самият господар съвсем преднамерено бе пренебрегнал Мицухиде в раздаването на наградите.

Такова незачитане може да създаде у един воин остро чувство на недоволство. Срамът, че не си сторил нищо, което да заслужава похвала, бе по-силен от самата обида. Мицухиде изобщо не показваше подобно униние. Напротив, постоянно се усмихваше и разговаряше с останалите военачалници.

Това държание не беше искрено. Мицухиде бе от тези, които никога няма да покажат какво действително мислят и по тази причина не се харесваше много на хората. Не може ли поне веднъж да каже, че е недоволен от нещо? Колкото повече Нобунага се взираше в него, толкова по-суров ставаше неговият поглед. Сигурно чувствата му се подсилваха от изпитото саке, но самото му държание бе напълно непреднамерено. Хидейоши отсъстваше, но ако Нобунага гледаше не Мицухиде, а него, нямаше да има опасност от гневно избухване. Дори и когато гледаше Иеясу, той не се ядосваше така. Когато обаче погледът му се спреше върху оголяващото теме на Мицухиде, в него настъпваше внезапна промяна. Преди не бе така и самият Нобунага не можеше да каже, кога точно отношението му се е променило.

А и това не беше въпрос на някакъв рязък обрат, дошъл по определено време и при определени обстоятелства. Всъщност, ако се върне назад, човек можеше да стигне до момента, в който Нобунага, от преголяма благодарност, дари Мицухиде с крепостта Сакамото, след това прибави към нея и тази в Камеяма, уреди сватбата на дъщеря му и накрая му даде област с доход от петстотин хиляди крини ориз.

Всичко това бе знак на крайна благосклонност, но наскоро отношението на господаря към Мицухиде започна да се променя. И причината за това бе една — в държанието и нрава на Мицухиде нямаше и следа от желание да се промени. Щом спреше очи върху лъскавата и оредяла коса на този „тиквоглавец“, който никога, съвършено никога не греши, той сякаш долавяше зловонието на Мицухидевия нрав. В гърдите му се надигаха мрачни, почти зли чувства.

Така че не просто гневът на Нобунага се изливаше върху някого, а Мицухиде сам си бе навлякъл този гняв. Лошите чувства на господаря се изразяваха в думите и изражението му толкова по-открито, колкото по-ярко блясваше Мицухиде със своята мъдра разсъдливост. Истината бе, че не можеше да се прецени коя ръка — дясната или лявата — плясва по-рано от другата. Във всеки случай, сега Мицухиде си говореше с Такигава Кадзумасу, а в очите, вперени втренчено в него, нямаше и следа от веселост.

Може би несъзнателно забелязал нещо, Мицухиде се стресна. Нобунага внезапно стана от мястото си.

— Хей, Тиквоглавецо!

Мицухиде успя да се овладее и се просна по очи в нозете на своя господар. Почувства как хладната дръжка на ветрило леко удря два-три пъти по тила му.

— Да, господарю?

Червенината, пиянската веселост и дори лъсъкът на темето му изведнъж се изгубиха. Кожата му доби землист цвят.

— Излез от стаята.

Нобунага отдели ветрилото си от тила му, но сега като със сабя сочеше с него към коридора.

— Не зная с какво съм се провинил, господарю, но ако съм обидил вас или гостите с нещо, не ми е ясно къде трябва да отида. Моля, кажете направо каква точно е била грешката ми. Бих искал още сега да чуя вашия укор.

Докато се извиняваше смирено, той остана проснат по очи, приплъзна се леко настрани и някак успя да пропълзи до широката тераса.

Нобунага го последва. Мъжете в стаята, които се питаха какво ли може да е станало, бързо изтрезняха и устата им изведнъж пресъхнаха. От покритата с дърво тераса се чу тъп звук и дори онези сред военачалниците, които бяха извърнали очи от предизвикващата съжаление фигура на Мицухиде, сега стреснати погледнаха навън.

Нобунага бе метнал ветрилото зад гърба си. Пълководците го видяха, сграбчил Мицухиде отзад за врата. Всеки път, когато нещастникът се опиташе да вдигне глава и да каже нещо, Нобунага го натискаше надолу и го удряше в пода на терасата.

— Какво каза преди малко? Какво каза? Нещо за плода на всичките ни усилия и колко щастлив бил денят, в който виждаме как войската на Ода навлиза в Кай! Нещо такова беше, нали?

— Т… така е, господарю.

— Глупак! Кога си полагал ти усилия? С какво си се отличил при завоюването на Кай?

— Аз…

— Какво?

— Макар и да бях пил, не трябваше да приказвам така надменно.

— Точно така. Нямаш причина за надменност. Без да искаш издаде какво мислиш. Мислил си, че съм разсеян от изпитото и слушам някого другиго и най-сетне реши да се оплачеш.

— Опазил бог! Боговете на небето и земята да ми са свидетели! Та аз съм получил от вас толкова милости… вие ме издигнахте от човек, който притежаваше само дрипи и една сабя…

— Млъквай.

— Моля ви, пуснете ме.

— С най-голяма радост! — Нобунага го блъсна настрани. — Ранмару! Вода! — извика той високо.

Ранмару напълни един съд и му го донесе. Очите на Нобунага сякаш пламтяха. Взе водата. Раменете му потреперваха при всяко вдишване.

Между това Мицухиде бе успял да се измъкне встрани от краката на своя господар и сега, на седем-осем разкрача по надолу в коридора, оправяше яката си и приглаждаше коса. Оставаше проснат на земята, с прилепнали към дървения под гърди. Това, че Мицухиде дори и сега се опитваше да запази привичното спокойствие, надали щеше да е от полза за него. Нобунага отново пристъпи напред.

Ако Ранмару не го бе хванал направо за ръкава, тъпият звук от преди малко сигурно щеше да прокънти отново. Без да споменава случилото се, оръженосецът само каза:

— Моля ви, върнете се на мястото си, господарю. Господарите Нобутада, Нобусуми, Нива и всички пълководци чакат.

Нобунага кротко се върна в препълнената стая, но не седна. Остана прав и се огледа наоколо.

— Простете. Изглежда съм развалил веселието. Яжте и пийте всички, колкото ви душа иска.

След тези думи се отдалечи бързо и се затвори в своите частни покои.

Под стрехите на редицата от складови постройки чуруликаше ято лястовици. Макар слънцето да залязваше, родителите изглежда продължаваха да носят храна на малките в гнездото.

— Добра тема за картина, не мислите ли?

В стаята на една сграда, разположена на известно разстояние от градината, Сайто Тошимицу, старши служител на рода Акечи, приемаше гост. Това бе художникът Юшо, който не беше родом от Сува. Трябва да бе на около петдесет години и по здравото му телосложение човек надали можеше да се досети, че се занимава с живопис. Говореше много малко. Здрач покри белите стени на складовете.

— Трябва да ми простите, че се отбих при вас така ненадейно в това размирно време, а сега ви говоря само за отегчителните грижи на човек, който вече е откъснат от този свят. Сигурно имате много военни задължения.

Юшо изглежда се готвеше да се сбогува и се накани да стане от възглавницата си.

— Моля ви, останете.

Сайто Тошимицу бе човек с голямо самообладание. Без дори да се помръдне, той задържа своя гост.

— След като сте дошли чак дотук, няма да е любезно да ви оставя да си тръгнете, преди да сте се видели с господаря Мицухиде. Ако после кажа на господаря, че в негово отсъствие тук е идвал Юшо, той ще ми се скара и те попита защо не съм ви задържал още.

И той умишлено подхвана нова тема, като полагаше всички усилия да забавлява посетителя. По това време Юшо се бе заселил в Киото, но родното му място бе Оми в областта на Мицухиде. Освен това художникът беше получавал издръжка като войн на рода Сайто от Мино. По същото това време, дълго преди да постъпи на служба при рода Акечи, на рода Сайто служеше и Тошимицу.

Живял първо като ронин, Юшо стана живописец. Самият той сочеше като причина за тази промяна в попрището си падането на Гифу. Тошимицу пък бе изменил на предишната си вярност към Сайто. Някога несъгласието помежду им излизаше наяве дори пред Нобунага и спореха помежду си, почти сякаш разчитаха той да отсъди коя от двете страни е права. Сега обаче тези кавги, които привличаха преди такова внимание, бяха забравени и всички на които бяха познати чисто белите му коси, го смятаха за незаменим служител на рода Акечи. Нравът и положението му вдъхваха всеобщо уважение.

В храма Ходжо, където бе отседнал Нобунага, нямаше достатъчно място и някои от пълководците бяха настанени в различни частни домове в Сува.

Акечи се бяха разположили в старите постройки на някакъв търговец на фасулено пюре. Тук войниците и началниците им си отпочиваха след многото дни на усилени сражения.

Един младеж, изглежда — синът на стопанина на къщата, се приближи и се обърна към Тошимицу:

— Няма ли да дойдете да се изкъпете, ваша чест? Всички самураи и дори пешаците вече са привършили с вечерята си.

— Не, ще почакам, докато си дойде Негово Височество.

— Той вече доста се забави тази вечер.

— Днес при господаря Нобунага има пиршество в чест на победата. Моят господар много рядко вкусва саке, но сега, изглежда, след всичките наздравици може да се е понапил.

— Мога ли да ви поднеса вечерята?

— Не, не. Ще почакам, докато видя, че се е прибрал. Съжалявам обаче, че така задържам госта ни. Защо не го заведете до банята?

— Да не би това да е пътуващият художник, който е тук от следобед?

— Точно така. Човекът, който се е свил самичък там в градината и гледа божурите. Изглежда малко отегчен. Защо не го повикате тук?

Младежът се оттегли и мина зад къщата. Пред тъмночервените, ярко разцъфнали божури, седеше Юшо. Бе прихванал коленете си с ръце и се взираше напред с празен поглед. След малко, когато Тошимицу влезе през портата, Юшо и младежът вече си бяха тръгнали.

Тошимицу се разтревожи. Макар да знаеше, че пиршества като това продължават до късно през нощта, сега му се стори, че Мицухиде се бави необичайно дълго. Пътеката минаваше през покритата със слама стара порта и стигаше до пътя покрай езерото. Последните отблясъци на слънцето се отразяваха на запад във водите на езерото Сува. Тошимицу впери за малко поглед в пътя. Най-сетне различи своя господар, който идваше към него. Конете, копиеносците и прислугата вкупом го следваха. Загриженото изражение по лицето на Тошимицу обаче не намаля с приближаването им. Нещо не беше както трябва. Нищо във вида на Мицухиде не подсказваше, че се връща от тържествено угощение. Вместо да се прибира у дома весел и да се поклаща тържествено на коня си, пийнал си заедно със служителите от днешната дажба саке, господарят вървеше пеш. Видът му бе посърнал.

Един от прислужниците водеше коня му за поводите. Животното се движеше с вяла походка, а служителите вървяха отзад по точно същия начин.

— Дойдох да ви посрещна. Трябва да сте уморен.

Мицухиде сякаш се изненада, щом Тошимицу се поклони пред него.

— Тошимицу? Много нелюбезно от моя страна. Вие сте имали добрината да се тревожите заради закъснението ми тази вечер. Простете. Днес пийнах малко повече, така че умишлено тръгнах покрай езерото пеша, за да мога да поизтрезнея. Не се безпокойте, че съм толкова блед. Сега се чувствам много по-добре.

Тошимицу разбра, че някаква неприятност се е случила на господаря му. От дълги години придружаваше Мицухиде навсякъде и такова нещо не можеше да убегне от погледа му. Не посмя обаче да попита какво е станало. Старият служител просто побърза да се погрижи за удобството на своя господар, с надеждата да го ободри.

— Ще желаете ли чаша чай? И после да ви приготвят банята?

Самото споменаване на Тошимицувото име бе достатъчно да предизвика страх у врага на бойното поле, но сега, докато помагаше на Мицухиде да си свали дрехите, този можеше да види в негово лице само един загрижен близък човек.

— Баня ли? Добре. По време като това една баня може да е много освежителна.

И той последва Тошимицу дотам. За миг служителят се заслуша в шума от плискането на вода във ваната на господаря си.

— Да ви изтъркам ли гърба, господарю? — извика той иззад стената.

— Пратете оръженосеца — отвърна Мицухиде. — Ще ми е съвестно да притеснявам с това възрастен човек като вас.

— Това не е нищо.

Тошимицу влезе в банята, загреба малко гореща вода с дървена кофичка и мина зад гърба, на своя господар. Не бе правил това никога преди, но сега единственото му желание беше да пооправи необикновено лошото настроение на Мицухиде.

— Дали е редно да караш един пълководец да стърже мръсотията от гърба ти? — запита се Мицухиде.

Както обикновено, бе скромен. Винаги, дори със служителите си, проявяваше сдържаност — не бе сигурно дали това е негово достойнство или недостатък. Личното мнение на Тошимицу бе, че е по-скоро второто.

— Е, хайде. Когато старият воин се сражава под славното ви знаме, тогава той е Сайто Тошимицу от рода Акечи. Но самият Тошимицу не е Акечи. Щом е така, добре ще е поне веднъж да си спомням как съм измивал мръсотията от кожата ви.

Тошимицу запретна ръкави и се зае да измие гърба на Мицухиде. В това време този доволно сведе глава надолу. Замисли се за загрижеността, която проявяваше към него Тошимицу и после — за отношенията си с Нобунага.

„Ах, сбърках“, помисли си той. Дълбоко й сърцето си Мицухиде хвърляше вината върху себе си. Какво го тревожеше и го правеше така нещастен? Нобунага, разбира се, е добър господар, но нима неговата собствена вярност се равнява на тази на служителя, който сега триеше гърба му? Колко срамно е това. Сякаш с горещата вода, която изливаше върху него, Тошимицу умиваше не гърба, а сърцето му.

Когато Мицухиде излезе от банята, и видът, и гласът му се бяха променили. Умът му, както и този на Тошимицу, се бе прояснил напълно.

— Добре ми предложихте да се изкъпя. Мисля, че ми е било зле не само от сакето, но и от умората.

— Сега по-добре ли се чувствате?

— Всичко е наред, Тошимицу. Не се тревожете.

— Притеснявах се заради странното ви изражение. Това бе най-лошото. Е, сега да ви кажа, че докато ви нямаше, ни дойде гост и той чака завръщането ви.

— Гост ли? По време на похода?

— Юшо просто минавал пътьом през Кай и каза, че преди да отиде на друго място, искал да спре да се види с вас и да попита как сте.

— Къде е той?

— Оставих го да почака в моята стая.

— Наистина ли? Е, да отидем там тогава.

— Сигурно ще му стане неудобно, че идвате на крака при него. Ей сега ще ви го доведа.

— Не, не. Нашият посетител е човек с вкус. Не се налага да бъдем прекалено официални.

В залата на голямата къща за Мицухиде бе приготвена изискана вечеря. Той обаче седна в стаята на Тошимицу и хапна проста храна заедно с госта си.

След като поговори малко с Юшо, лицето му се проясни дори още повече. Разпита го за стиловете в живописта от времето на северната и южна династия Сун в Китай, обсъдиха художествените вкусове на шогуна Ашикага Йошимаса и достойнствата на живописната школа Тоса и стигнаха чак до стила Кано и влиянието на холандските художници. През време на целия разговор си пролича, че образоваността на Мицухиде съвсем не е за пренебрегване.

— Мислех си, че когато остарея, ще мога да се отдам на по-мирни занимания и дори да се опитам да порисувам. Може би бихте могли преди това да направите за мен един скицник с модели.

— Разбира се, господарю.

Юшо следваше стила на древния китайски художник Лиан Кяй. Напоследък бе създал собствена школа, независима от Кано и Тоса и накрая си бе извоювал име в света на изкуството. Когато Нобунага го покани да изрисува плъзгащите се прегради в Адзучи, той се престори на болен и отказа. В крайна сметка по-рано бе служил на рода Сайто, който Нобунага разгроми. Разбираемо бе нежеланието на художника да украси с четката си покоите на Нобунага.

Изразът „мек отвън, корав отвътре“ много добре подхождаше на нрава на Юшо. Той не можеше да се довери на правилата, според които живееше Мицухиде. Само една неправилна дума на Мицухиде би могла да пробие бента, който сдържаше чувствата му и да го тласне към нещо необмислено.

Тази нощ Мицухиде спа спокойно. Навярно това се дължеше на банята. Или на неочаквания и драг нему посетител.

Войниците бяха станали от сън преди изгрев-слънце, нахраниха конете, приготвиха припаси и сега чакаха да се появи господарят им. Тази сутрин щяха да се съберат в храма Ходжо, да напуснат Сува и да поемат за Кофу. После щяха да минат по крайбрежния път и да се завърнат като победители в Адзучи.

— Трябва да се приготвите бързо, господарю — обърна се Тошимицу към Мицухиде.

— Снощи спах чудесно, Тошимицу!

— Радвам се да чуя това.

— Когато Юшо си тръгне, предайте му моите най-добри пожелания и малко пари за из път.

— Но, знаете ли, когато днес сутринта станах и надникнах в постелята му, него вече го нямаше. Събудил се е заедно с войниците и е излязъл, преди да се е показало слънцето.

„Живот като неговия е за завиждане“, помисли си Мицухиде и погледна към утринното небе.

Сайто Тошимицу разви някакъв свитък.

— Оставил е това. Помислих, че може да е нещо забравено, но когато го разгледах отблизо, забелязах, че мастилото още не е изсъхнало. Тогава се сетих, че го бяхте помолили да ви направи скицник. Сигурно е останал да работи над него до сутринта.

— Какво? Значи не е спал ли?

Мицухиде хвърли поглед върху свитъка. Под утринното слънце хартията изглеждаше особено бяла. На нея имаше току-що изрисувано стръкче божур. Един надпис в ъгъла гласеше: „Покоят, той е най-възвишен.“

„Покоят, той е най-възвишен“, повтори си мълчаливо Мицухиде, като разви свитъка по-надолу и стигна до рисунка на голяма ряпа. До нея бе написано: „Да приемеш гост е благородно.“

Ряпата бе изрисувана с черно мастило, без никакво видимо усилие на четката. Ако се вгледаш отблизо в нея, можеше да доловиш уханието на пръст. От корена се подаваше едно-единствено листо, което сякаш преливаше от живот. С чудна непосредственост и безгрижие, дивата природа сякаш се присмиваше над благоразумието на Мицухиде.

Той продължи да развива свитъка, но на него нямаше нищо друго. По-голямата му част бе само празна хартия.

— Изглежда му е трябвала цяла нощ, за да направи тези две рисунки.

Тошимицу също бе впечатлен от свитъка и се наведе, да му се възхити заедно с Мицухиде. Неговият господар обаче не искаше да се взира повече него и помоли Тошимицу да го навие отново.

В този миг далеч в небето се чу звука на надута раковина. Беше знак от храма Ходжо, който призоваваше отрядите в целия град да се приготвят за път. На полето на някоя кървава битка тази раковина бе неописуемо страшна със своето печално бучене. Но в утрин като тази звукът й изглеждаше нежен и почти успокояващ.

Не след дълго Мицухиде бе на коня си. Също като планините на Кай тази сутрин, челото му бе безоблачно и върху него не падаше дори следа от сянка.

Книга седма
Десета година на Теншо
1582 г.
Пролетта

Действащи лица и местности

Шимидзу Мунехару, началник на крепостта Такамацу

Акечи Мицухару, братовчед на Мицухиде

Акечи Мицутада, братовчед на Мицухиде

Фуджита Денго, старши служител на рода Акечи

Амано Генемон, старши служител на рода Акечи

Йомода Масатака, старши служител на рода Акечи

Манасе, лекар от Киото

Шоха и Шошицу, поети

Ода Нобутада, най-големият син на Нобунага

Сотан и Сошицу, търговци от Кюшу

Мураи Нагато, управител на Киото

Такамацу, крепостта на Шимидзу Мунехару

Сакамото, крепостта на Акечи Мицухару

Тамба, областта на рода Акечи

Камеяма, крепостта на Акечи Мицухиде

Храмът Ноно, временно седалище на Нобунага в Киото

Храмът Мьокаку, временно седалище на Нобутада в Киото

Крепостта и езерото

Двама самураи излязоха в галоп през страничните порти на Окаяма. Конете им вдигнаха облаци от прах и се понесоха към крепостта. Никой не обърна особено внимание на ездачите. Щом стигнаха до вратите, обявиха че носят спешно известие от господаря Нобунага в Кай.

Когато един служител влезе за да извести за идването на пратениците, Хидейоши беше във вътрешното укрепление.

— Оставете ги да изчакат в Залата на чаплите — нареди той.

Тази зала се пазеше за разговори от най-поверително естество. Почти веднага след влизането на двамата конници Хидейоши дойде да седне при тях. Единият от мъжете извади от пазвата на кимоното си писмо и почтително го положи пред Хидейоши. Беше увито с два или три листа навосъчена хартия. Хидейоши махна външната обвивка и разряза плика.

— А, отдавна не бях виждал почерка на Негово Височество — каза той.

Преди да разгъне писмото, го вдигна с благоговение към челото си — в крайна сметка то бе написано собственоръчно от неговия господар.

Щом свърши с четенето, пъхна листа в кимоното си и попита:

— Много ли са бляскави победите на нашите отряди в Кай?

— Войската на Негово Височество беше несъкрушима. Когато напускахме областта, господарят Нобунага вече бе стигнал до Сува.

— Това и би могло да се очаква от нашия господар. Сигурно сам е излизал да се сражава в битките. В добро разположение на духа ли беше?

— От един от участниците в похода чух, че преминаването през планината било досущ като излет сред цветята напролет. Изглежда господарят Нобунага ще се върне по крайбрежния път, за да може да се наслади на гледката на планината Фуджи.

Вестоносците се оттеглиха. Хидейоши остана на мястото си и се загледа в нарисуваните върху плъзгащата се врата бели чапли. Очите на птиците бяха оцветени в жълто и те сякаш отвръщаха на погледа му.

„Нужен ми е Канбей, каза си Хидейоши. Той е единственият, когото мога да пратя.“

Повика един оръженосец и му каза:

— Курода Канбей трябва да е някъде във външното укрепление. Повикайте го заедно с Хачисука Хикоемон.

Взе писмото и повторно го прочете. Всъщност това не бе послание, а един вид обещание за което той бе помолил Нобунага. Още на място, в Окаяма, Хидейоши лесно би могъл да вдигне на крак шестдесет хиляди войници. Все още обаче не беше навлязъл дори във вражеската област Бичу, която трябваше да завоюва първа, за да подчини рода Мори. По пътя му към нея оставаше една пречка, която бе решен да отстрани — по възможност безкръвно. Пречката бе главната от седемте крепости, които образуваха отбранителна линия по границата на областта — крепостта Такамацу.

С влизането на Канбей и Хикоемон в стаята Хидейоши веднага усети облекчение.

— Току-що пристигна обещанието от Негово Височество — започна той. — Боя се, че ще поискам от вас да се изложите на нови изпитания. Бих искал да идете в крепостта Такамацу.

— Ще позволите ли да прочета написаното? — попита Канбей.

Пое листа със същата почит, която би показал, ако лично разговаряше с Нобунага.

Обещанието бе предназначено за началника на крепостта Такамацу, Шимидзу Мунехару. Нобунага даваше дума, че ако Мунехару се предаде без бой, ще получи за себе си в награда областите Бичу и Бинго. Зарекъл се е за това пред боговете, продължаваше господарят, и нищо не може да го накара да се отметне от думата си.

— Бих искал двамата с Хикоемон да тръгнете за Такамацу възможно най-скоро — обърна се Хидейоши към Канбей. — Съмнявам се, че ще имате някакви затруднения, след като се срещнете и разговаряте с генерал Мунехару, но ако такива се появят, не мога да си представя, че и видът на този печат ще го остави безразличен.

Хидейоши изглеждаше изпълнен с добри очаквания, но двамата мъже не бяха готови да споделят неговата увереност. Наистина ли господарят им вярва, че само заради това обещание Шимидзу Мунехару ще измени на своите повелители Мори или пък си е наумил и нещо друго?

Пътуването от Окаяма до крепостта Такамацу трая по-малко от ден, а и пратениците пристигнаха бързо, тъй като яздеха на коне. Докато подминаваха собствената си гранична стража, те вдигнаха поглед в посока на планините Киби, към червеното залязващо слънце.

Всеки, когото срещнеха отсега нататък, щеше да е техен враг. Пролетната гледка остана зад гърба им в Окаяма. Наоколо нивите и селата бяха запустели.

Един конник препусна от граничната черта до дървената ограда, която обграждаше крепостта Такамацу и зачака там нареждания. Най-сетне въведоха Канбей и Хикоемон от другата страна на укреплението и те тръгнаха към крепостната порта. Такамацу бе типичен пример за крепост, издигната на равнинно място. От двете страни на пътя, който водеше до портата, се простираха оризища и ниви. Самите укрепления и външният пояс на каменните стени се издигаха посред вади с ориз. С всяка следваща стъпка по каменното стълбище зъберите и заострените очертания на главното укрепление се показваха все по-отблизо и по-отблизо.

Веднъж влезли в главното укрепление, пратениците нямаха вече съмнение, че това е най-силната от седемте погранични крепости. Вътрешният двор бе широк и — въпреки наличието на две хиляди войници — тих. Тъй като Мунехару бе решил да даде отпор на врага, сега крепостта подслоняваше и три хиляди мирни жители, потърсили в нея убежище. С тази опора зад себе си Мунехару бе решен да спре разливащата се като вълна източна армия.

Въведоха Канбей и Хикоемон в една празна стая. Канбей, който вървеше сега без бастун, с труд прекрачи прага.

— Господарят Мунехару всеки миг ще бъде тук — каза им оръженосецът.

Изглеждаше на по-малко от двадесет години и при оттеглянето си не се държа по-различно, отколкото през време на мир.

Военачалникът влезе, седна без да се церемони на пода и започна:

— Аз съм Шимидзу Мунехару. Разбрах, че сте пратеници на господаря Хидейоши. Добре дошли.

Изглеждаше на около петдесет, непосредствен в държанието си и просто облечен. Не бе обграден от служители, а зад гърба му бе коленичил само един единадесет-дванадесет годишен оръженосец. Мъжът бе дотам лишен от външна показност, че ако не бяха този оръженосец и сабята на кръста му, би приличал на селски старейшина. Канбей се показа извънредно любезен към този непридирчив военачалник.

— Удоволствие е да се срещна с вас. Името ми е Курода Канбей.

Докато двамата се представяха, Мунехару благосклонно се поклони. Пратениците вече тържествуваха при мисълта, че без труд ще го привлекат на своя страна.

— Моля ви, Хикоемон — продължи Канбей, — ще кажете ли накратко на генерал Мунехару какво съдържа посланието на Негово Височество?

Макар на по-старшия от двамата повече щеше да подобава да заговори пръв, Канбей помисли, че по-възрастният и приветлив Хикоемон по-убедително ще представи добрите страни на предложението.

— Позволете да изясня целта на идването ни тук, генерале. Господарят Хидейоши ни нареди да говорим с вас открито и аз не мога сега да постъпя иначе. Ако това въобще е възможно, нашият господар би искал да избегне една безцелна битка. Мисля, че съвсем добре разбирате накъде отиват нещата на запад. Ако става дума за число, лесно можем да вдигнем на крак сто и петдесет хиляди души, докато Мори разполагат само с четиридесет и пет, най-много — с петдесет хиляди. Освен това, техните съюзници — Уесуги от Ечиго, Такеда от Кай, монасите-воини на върховете Хиеи и Хонганджи и шогунът — до един паднаха. Какво днес би могло да даде на Мори оправдание, ако решат да се сражават и да превърнат запада в пепелище?

— От друга страна — продължи Хикоемон, — господарят Нобунага си спечели благоразположението на Императора и уважението и обичта на хората. Народът най-сетне излиза от мрака на междуособните борби и посреща едно ново утро. Господарят Хидейоши скърби при мисълта, че вие и многото храбри мъже, които ви служат, може да загинете. Той се пита дали няма някакъв начин да се избегне такава жертва и за последен път ви моли да премислите решението си.

Канбей взе в ръка писменото обещание на Нобунага и посланието на Хидейоши и на свой ред заговори:

— Няма да ви изтъквам добрите или лошите страни на предложението. Наместо това бих искал да ви покажа нещо, което свидетелства за намеренията и на господаря Хидейоши, и на господаря Нобунага. Те и двамата умеят да ценят добрите воини. И ето това тук е писмено обещание, с което ви се дават във владение областите Бичу и Бинго.

Мунехару почтително се наклони към документа, но не го пое в ръка. После се обърна към Канбей:

— Думите ви наистина са прекалено силни, а това писмо ми обещава незаслужена отплата. Нямам представа какво да кажа или какво би подобавало да сторя в такъв един случай. Приходът, който получавам от рода Мори, не надхвърля седем хиляди крини ориз, а аз самият със сигурност не съм нещо повече от вече застаряващ селски самурай.

Мунехару не спомена нищо за това, дали е съгласен. Последва мълчание. Двамата пратеници седяха напрегнати на местата си. Каквото и да му кажеха, той все повтаряше, с искрено чувство и дълбоко уважение:

— Не съм заслужил това.

Срещу този мъж изглежда нямаше да помогнат нито опитът на Хикоемон, нито дарбата на Канбей. И двамата обаче бяха решени да пробият стената, която се бе изправила насреща им и направиха едно последно усилие.

— Вече казахме наистина всичко, което имахме за казване — започна отново Канбей, — но ако вие самият имате някакви определи желания или условия, които бихте искали да поставите, с радост ще ги изслушаме и предадем на Техни Височества. Моля ви да говорите откровено.

— Искате от мен откровеност ли? — попита Мунехару, почти сякаш говореше сам на себе си.

После вдигна поглед към двамата мъже.

— Е, чудя се дали ще ме изслушате. Надеждата ми е сега, в края на живота си, да не се отклоня от праведния път. Това е моето ръководно начало. По отношение на своята вярност към Императора родът Мори не е нито по-добър, нито по-лош от вашия господар. Аз, при все че съм тъй недостоен, съм служител на този род и макар да не съм се проявил в този живот с някакви особени заслуги, съм получавал издръжка от тях. Всичките ми сродници също са се радвали на такава щедрост, а сега, в тези преломни времена, на мен е било наредено да охранявам границата. Дори и да си бях поставил за цел някаква незначителна печалба, с какво лице да погледна след това света? Най-малкото, семейството и служителите ми биха ме сметнали за пълен лицемер, а самият аз бих нарушил по този начин всичко, на което съм се опитвал да ги науча — той се засмя. — Ето защо, макар да оценявам доброжелателността, която проявихте към мен, ще ви помоля да поискате от господаря Хидейоши да забрави за всичко това.

Канбей поклати глава в израз на дълбоко съжаление и заговори бързо и отчетливо:

— Няма да съумея да ви разубедя. Трябва да вървим, Хикоемон.

Хикоемон бе опечален от неуспеха, но така или иначе се бе страхувал от това от самото начало. И двамата бяха предвиждали, че Мунехару няма да се остави да го подкупят.

— Пътуването нощем ще е опасно. Защо не останете да преспите в крепостта и да тръгнете утре рано сутрин? — настоя Мунехару.

Това не бе просто проява на любезност от негова страна — пратениците разбираха, че е искрено загрижен. Беше техен враг, но и достоен мъж.

— Не, господарят Хидейоши ще чака с нетърпение вашия отговор — каза Хикоемон.

Пратениците помолиха само за факли и после тръгнаха да се връщат. Загрижен да не би да се случи нещо, Мунехару прати трима от служителите си да ги изпроводят чак до граничната черта.

По целия път до крепостта Такамацу и след това обратно Канбей и Хикоемон яздиха, без да спират за почивка или сън. Веднага щом пристигнаха в Окаяма, те отидоха право при Хидейоши. Отчетът им бе къс и ясен:

— Генерал Мунехару отказва да се предаде. Решението му е твърдо и няма полза да опитваме отново да го склоним.

Хидейоши не изглеждаше изненадан. Каза на двамата да се върнат при него, след като са си починали. По-късно същия ден повика пратениците и няколко от своите пълководци на съвещание.

Пред една карта на областта Канбей обясни как са разположени седемте крепости от отбранителната линия. Хидейоши вдигна поглед от картата и се протегна, сякаш вече е уморен. Преди бе получил вест за победата на Нобунага в Кай. Като сравняваше лекотата на успехите на своя господар със своите собствени затруднения, той все пак се надяваше изгледите отсега нататък да се подобрят. Веднага прати до Нобунага писмо с поздравления, в което разказваше също как върви войната при него и го осведомяваше, че се е отказал от мисълта да убеди Шимидзу Мунехару да се предаде.

Към средата на третия месец двадесетте хиляди войници, разположени наблизо в Химеджи, влязоха в Окаяма. Родът Укита прати още десет хиляди души. Така, с обща сила от тридесет хиляди, Хидейоши започна бавно настъпление в Бичу. Изминал само една левга, той спря и зачака сведения от разузнавачите, а след още две левги отново предприе оглед на местността. Вестта за бляскавите победи в Кай бе стигнала до всеки от войниците и мнозина намираха тази предпазливост за ненужна. Някои прибързано заявиха, че крепостта Такамацу и останалите по-малки укрепления могат да бъдат превзети с един удар.

Когато обаче разбраха как всъщност стоят нещата на бойното поле и как е разположен противникът, трябваше да признаят, че ще е трудно да се спечели бързо битката.

Хидейоши разпъна своя първи стан на връх Рюо, издигнато плато доста на север от крепостта Такамацу. Оттам ясно се виждаше самата крепост. Хидейоши можеше да обхване с един поглед местността и да проследи връзката между главното и обкръжаващите го по-малки укрепления. Можеше също да наблюдава придвижването на части от седалището на рода Мори и да се подготви в случай, че бъдат пратени подкрепления.

Хидейоши започна настъплението, като една по една превзе всичките малки крепости наоколо, докато остана само Такамацу. Загрижен от този лош обрат, Мунехару прати няколко известия до своите повелители Мори. Молеше ги за подкрепа. Пратениците потегляха един след друг с все по-отчаяни молби, но условията не позволяваха на Мори да действат. Отне им няколко седмици, докато съберат войска от четиридесет хиляди и настъпят към Такамацу. Единственото, което можеха да направят преди това, бе да окуражават Мунехару да не се предава и да го уверяват, че помощта вече е на път. После всички връзки на крепостта с околния свят бяха вече прекъснати.

На двадесет и седмия ден от четвъртия месец Хидейоши обсади Такамацу. Петнадесетте хиляди мъже в стана на връх Рюо обаче не се и помръднаха. Освен тях, пет хиляди бяха пратени по възвишенията при Хираяма, а десетте хиляди на рода Укита — на връх Хачиман.

Пълководците на Хидейоши застанаха зад отрядите на Укита. Цялото разположение приличаше на подредба на пуловете в началото на игра го. Наличието на собствени хора в тила на Укита, доскорошни съюзници на Мори, бе просто въпрос на предпазливост.

С първия ден на обсадата започнаха сблъсъци между челните отряди на двете войски. Курода Канбей, тъкмо върнал се от оглед на предните линии, отиде да се срещне с Хидейоши и му описа кървавото сражение преди пладне.

— В битката тази сутрин — започна Канбей, — войниците на господаря Укита дадоха над петстотин жертви, докато врагът загуби не повече от стотина души. Убихме осемдесет, а двадесет взехме в плен, но само понеже са тежко ранени.

— Така и трябваше да се очаква — отвърна Хидейоши. — Тази крепост няма да падне без кръвопролитие. Изглежда обаче, че Укита са се били добре.

Това наистина бе проверка за верността на съюзническите отряди.

С идването на петия месец времето стана слънчево и сухо. За пет нощи Укита, които бяха понесли тежки загуби в началото на сраженията, успяха да изкопаят под прикритието на тъмнината ров пред крепостната стена. Свършили с това, те подеха пристъп срещу Такамацу.

Щом видяха, че Укита са стигнали досами портите и външните стени, защитниците започнаха да ги обсипват с хули. Човек лесно можеше да си представи техния яд на тези хора, които някога им бяха съюзници, а сега се биеха в предните редици на Хидейоши. Веднага щом намериха сгоден случай, изненадващо отвориха главната порта и се втурнаха навън.

— Да изтребим тези гниди! — завикаха те.

— Да ги избием до крак!

Самурай със самурая и войник с войника се вкопчиха в мъртвешка схватка. Биеха се с рядко срещана дори на бойното поле ярост. Ръцете вдигаха във въздуха отрязаните неприятелски глави.

— Отстъпете! Отстъпете! — извика изведнъж сред облаците от прах и пушек предводителят на Укита.

Защитниците впериха яростни погледи в оттеглящите се техни неприятели. Преливаха от желание да ги стъпчат под нозете си. Впуснаха се след тях с викове: „Да ги изтребим!“ и „Да им отнемем знамето!“

Началникът на предните отряди на крепостта твърде късно забеляза от седлото си рова отпред. Видял клопката, той се опита да спре своите хора, но те продължиха направо, в неведение за опасността. От окопа в миг излезе облак гъст пушечен дим. Нападателите спряха покосени.

— Това е капан! Не влизайте в него! Залегнете! Залегнете! — завика военачалникът. — Оставете ги да стрелят! Изчакайте да почнат да презареждат и ги нападнете тогава!

Неколцина мъже се втурнаха напред със страховити бойни викове и пожертваха своя живот, за да привлекат върху себе си вражеския огън. Паднаха под дъжд от куршуми. Като прецениха времето до следващия залп, техни другари се затичаха към рова и се метнаха вътре. Пръски кръв покриха земята.

Същата нощ започна да вали. Знамената и военните шатри на връх Рюо подгизнаха от вода. Хидейоши се подслони в една хижа и се загледа в тъжните облаци на дъждовния сезон. Нямаше много ведър вид.

Огледа се и извика на един от служителите си:

— Тораносуке, това шум от дъжда ли е или някой идва насам? Иди да провериш.

Тораносуке излезе, но бързо се върна и доложи:

— Господарят Канбей току-що се връща от полето на битката. На път насам един от мъжете, които държали носилката му, се подхлъзнал по стръмното и господарят паднал и се е ударил доста тежко. Все пак се смееше, сякаш не е станало нищо.

Защо Канбей излиза на бойното поле в този дъжд? Както винаги, неговият несломим боен дух силно впечатли Хидейоши.

Тораносуке се оттегли в съседната стая и сложи дърва в огнището. С началото на дъждовете комарите бяха започнали да се люпят и тази вечер бяха особено досадни. Огънят нагорещи и без това натежалия въздух, но поне прогони с дима си насекомите.

— Много пуши тук — каза Канбей и се закашля.

Мина с куцукане покрай оръженосците и без предупреждение влезе в стаята на господаря си.

Скоро и двамата разговаряха оживено. Почти сякаш се надпреварваха кой пръв да вземе думата.

— Мисля, че ще е трудно — завърши накрая Хидейоши.

Двамата млъкнаха за малко и се заслушаха в еднообразния шум на ранния летен дъжд, който се стичаше от улука на издигнатата набързо хижа.

— Въпрос само на време е — поде отново разговора Канбей. — Никак не е сигурно какво ще спечелим от един втори пристъп. От друга страна, бихме могли да се примирим с дълга обсада и да не предприемаме нищо, но и това крие своите опасности. Четиридесетте хиляди войници, пратени от Мори, може да пристигнат и да ни ударят в гръб. Тогава ще сме притиснати между тях и хората в крепостта.

— Ето защо съм така потиснат, откакто започнаха дъждовете. Нямате ли някакво хрумване, Канбей?

— Последните два дни обикалях предните редици и внимателно огледах разположението на вражеската крепост и местността наоколо. Засега имам само един план, на който бихме могли да заложим.

— Превземането на Такамацу не засяга единствено самата нея — вметна Хидейоши. — Ако тя падне, крепостта Йошида скоро също ще е в наши ръце. Ако обаче не успеем тук, това поражение ще ни струва петгодишни усилия. Нужен ми е план, Канбей. Помолил съм хората в съседната стая да излязат, така че може да говорите без опасения. Искам да зная какво мислите.

— Неучтиво е да говоря така, но подозирам, че и вие имате свой план, господарю.

— Не отричам.

— И мога ли първо да попитам какъв е вашият?

— Нека и двамата напишем какво сме намислили — предложи Хидейоши и извади хартия, четки и мастило.

След като свършиха с писането, мъжете размениха листовете си. Хидейоши бе написал една дума: „вода“, а Канбей — две: „водно нападение“.

Двамата се засмяха високо, смачкаха хартиите и ги мушнаха в ръкавите си.

— Явно човешката изобретателност има граници — заключи Хидейоши.

— Така е, наистина — съгласи се с него Канбей. — Крепостта Такамацу е в равнина и е изцяло обградена от планини. При това през долината текат Ашимори и още седем други реки. Сигурно няма да е трудно да отклоним водата от тях и да наводним мястото около крепостта. Планът е дързък и повечето военачалници не биха се и сетили за него. Не мога да не се възхитя на това колко бързо сте схванали положението, господарю. Защо обаче се колебаете да пристъпите към действие?

— Е, от стари времена има много примери за успешно превземане на крепости с огън, но с вода — почти не.

— Мисля, че съм срещал такова нещо да се споменава във военните летописи на късната династия Хан и от времето на Трите царства. В един от тях прочетох нещо и за нашата страна при управлението на император Тенчи. Щом китайците нахлули тук, нашите войници издигнали бентове, за да задържат водата. И при нападението на противника японските войници се готвели да сринат бентовете и да оставят водата да го помете.

— Да, обаче не станало нужда да привеждат в действие плана си, тъй като китайците отстъпили. Ако извършим това, което сме намислили, ще направим нещо невиждано никога по-рано. Ще трябва значи да наредя на няколко от служителите, които имат нужните познания, да определят какво ще ни е необходимо като хора, разходи и време.

Хидейоши искаше не само груба преценка, а точни цифри и безупречен план за работа.

— Съвършено прав сте. Един от моите подчинени е много добре подготвен в тази област и ако още сега му наредите да дойде тук, мисля, че веднага ще може да ви даде ясен отговор. Всъщност, аз вече съм се съветвал с него по въпроса и това което съм намислил, се основава на неговите собствени предложения.

— Кой е това? — попита Хидейоши.

— Йошида Рокуро — отвърна Канбей.

— Е, повикайте го веднага.

После Хидейоши добави:

— И аз имам под ръка някой, който добре познава строителните и поземлените работи. Какво ще кажете също да го поканим тук и да ги оставим да поговорят с Рокуро?

— Ще бъде добре. Кой е това?

— Не е от моите служители. Самурай от Бичу е. Казва се Сембара Кюемон. Сега той е в лагера и съм го остави да работи върху карти на околността.

Хидейоши плесна с ръце за да повика един от оръженосците. Всичките му лични прислужници и оръженосци обаче се бяха отдръпнали на известно разстояние и не можаха да чуят плясъка. Трополенето на дъжда още повече им пречеше. Хидейоши сам стана, премина в съседната стая и извика с глас, който по би подхождал за бойно поле:

— Хей! Никой ли няма тук?

След като бе решено да се предприеме водно нападение, главният лагер на връх Рюо се оказа неудобен за целта. На седмия ден от петия месец Хидейоши се пренесе на връх Ишии. Избраха го, защото оттам добре се виждаше крепостта Такамацу.

— Да започнем с измерванията — заяви той на следващия ден.

Придружен от шестима военачалници, тръгна да язди западно от Такамацу, към Мондзен, на брега на река Ашимори. През цялото време не изпускаше от око крепостта от дясната си страна. По някое време избърса потта от челото си и повика Кюемон.

— Какво е разстоянието от върха на Ишии до Мондзен? — попита.

— По-малко от една левга, господарю.

— Подайте ми картата си.

Хидейоши пое листа от Кюемон и сравни замисления за строеж бент с очертанията на местността. От трите страни имаше планини, които по естествен начин образуваха нещо подобно на залив. На запад той се простираше от Киби до планинската околност в горното течение на Ашимори; на север — от връх Рюо до планините по границата с Окаяма; на изток — до подножието на връх Ишии и Кавадзугахана. Крепостта Такамацу бе разположена в самата среда на откритата равнина.

Нивите, оризищата, пътищата и селата по тази плоска повърхност сякаш вече потъваха под водата пред самите очи на Хидейоши. В ума му планинските склонове от трите страни заприличаха на извита дъга от носове и заливи, а крепостта Такамацу — на самотен изкуствен остров.

Уверен в осъществимостта на замисъла, Хидейоши върна картата на Кюемон и отново възседна коня си.

— Да вървим! — подвикна той на служителите си и после обърна към Рокуро и Кюемон: — Оттук тръгвам за връх Ишии. Вземете мярка за бента, като вървите по следите от копитата на коня ми.

И Хидейоши обърна своя кон в източна посока и препусна напред. От Мондзен стигна право до Харокодзаи и оттам изви в дъга към връх Ишии. Кюемон и Рокуро тръгнаха бързо подире му, като ръсеха след себе си стрит прах ориз. След тях вървяха работници, които забиваха колци, с които да отбележат от къде ще минава бентът.

Когато тази черта се превърне в същинска преграда и водите на седемте реки бъдат отклонени, за да потекат вътре в нея, цялата околност щеше да се преобрази в огромно езеро с формата на полуразтворено лотосово листо. Когато се вгледаха внимателно в очертанията на земите между Бидзен и Бичу, хората забелязаха, че в далечното минало те трябва да са лежали под морето. Битката започваше. В нея нямаше да се лее кръв, а вода.

Дигата трябваше да е дълга една левга; широчината й щеше да бъде тридесет лакти на върха и шестдесет — в основата. Въпросът бе във височината, която трябваше да съответства на тази на стените на крепостта Такамацу.

Всъщност, основното обстоятелство, което подсигуряваше успеха на водното нападение, бе, че външните каменни стени на крепостта са високи само дванадесет лакти. Ето защо двадесет и четири лакътовата височина на бента изчислена върху тази основа от дванадесет. Решиха, че ако равнището на водата се покачи на такава височина, тя не само ще залее външните стени, но и ще потопи самата крепост под шест лакътя вода.

Съвсем рядко се случва обаче някаква работа да бъде свършена по-рано от заплануваното. А въпросът, който особено тревожеше Канбей, бе този с работната ръка. В голяма степен бе принуден да разчита на местните селяни. Обитателите на съседните села обаче бяха доста оредели, тъй като преди обсадата Мунехару бе прибрал в крепостта повече от петстотин земеделски семейства, а много други бяха избягали в планините.

Селяните, потърсили убежище в крепостта, бяха готови до смърт да бранят своя господар. Това бяха добри, простодушни хора, от години служили на Мунехару. Мнозина от останалите в селата бяха с развалени нрави или търсачи на приключения, готови да работят на бойното поле.

Хидейоши можеше да разчита на съдействието на Укита Наоие, а Канбей успя да събере няколко хиляди души от Окаяма. Тревожеше го обаче не числото, а въпросът как да използва тези хора по най-ползотворния начин.

При една от обиколките си той повика Рокуро и го помоли за отчет по хода на работата.

— Със съжаление трябва да кажа, че не можем да свършим толкова скоро, колкото иска господарят — отвърна тъжно служителят.

Дори точният ум на този човек не можеше да изнамери начин, с който да накара пъстрата смесица от селяни и безделници да работи както трябва. С такава цел на всеки деветдесет разкрача по продължение на бента бяха поставили стражи, които да подканват работниците да се напрягат повече. Но тъй като войниците, разположени по тези места, просто наблюдаваха безучастно работата, хилядите мъже, които размахваха мотики и като мравки изнасяха пръстта на раменете си, не изпитваха особено желание да им се подчиняват.

Освен това сроковете, които постави Хидейоши, бяха изключително къси. Ден и нощ при него пристигаха спешни известия. Четиридесетте хиляди войника на Мори са разделени на три отряда, начело с Кикава, Кобаякава и Терумото и с всеки час се приближават към границите на областта.

Канбей се загледа в работещите. Изтощени от непрекъснатата денонощна работа, някои от тях едва се помръдваха. Оставаха им още само две седмици, за да довършат строежа си.

Минаха два дни. После три. Пет.

„Напредваме толкова бавно, че няма да можем да свършим този бент и за петдесет, дори за сто дни, а какво остава — за две седмици“, помисли си Канбей.

Рокуро и Кюемон стояха без сън, за да наглеждат работниците. Каквото и да правеха те обаче, мъжете си оставаха недоволни и лениви. Отгоре на това някои дори умишлено пречеха на работата, като убеждаваха сравнително по-послушните си другари нарочно да забавят темпото.

Канбей не можеше да гледа това безучастно. Накрая, с бастун в ръката, започна сам да посещава мястото на работата. Застанал на един насип прясна пръст край най-сетне завършената част на дигата, той с пламнал поглед следеше хилядите работещи долу. Когато забележеше у някого и най-малката проява на леност, се спускаше към него с бързина, каквато човек надали би очаквал от сакат и го биеше с тоягата си.

— Работи! Защо мързелуваш?

Работниците се разтреперваха и разбързваха, но само докато Канбей ги гледаше.

— Куцият дявол ни наблюдава!

Накрая Канбей съобщи на Хидейоши:

— Няма да е възможно да свършим навреме. За всеки случай, ако подкрепленията от Мори пристигнат, докато още не сме и преполовили строежа, бих искал да ви помоля предварително да обмислите някакъв резервен план за действие. Бог ми е свидетел, да накараш тези хора да работят е по-трудно, отколкото да заповядаш на войници да настъпят срещу врага.

Хидейоши, необичайно притеснен, мълчаливо пресмяташе нещо на пръстите си. Ежечасно го осведомяваха за настъплението на голямата войска на Мори и всяка вест за него бе като нов облак, който надвисва над планината преди вечерна буря.

— Не се отчайвайте, Канбей. Имаме още седем дни.

— Строежът е завършен едва на една трета. Как ще издигнем бента за толкова малко време?

— Може да успеем.

За първи път Хидейоши влизаше така в спор с Канбей.

— Можем да го свършим — продължи той. — Но не и ако нашите три хиляди работници работят само колкото за три хиляди души. Ако един от тях обаче работи като трима или дори петима, ще е все едно, че имаме десет хиляди. А ако самураите, които ги надзирават, постъпят по същия начин, един човек ще работи с духа на десет и би трябвало да успеем да постигнем всичко, каквото пожелаем. Ще отида сам на мястото на строежа, Канбей.

На следващата сутрин един облечен в жълто вестоносец обиколи тичешком строежа и заповяда на работниците да спрат работа, за да се наредят около едно издигнато на дигата знаме.

Всички, хората от нощната смяна, които тъкмо се разотиваха по домовете си и тези, които току-що идваха, последваха своите началници. Когато трите хиляди се събраха на едно място, бе трудно да се различи цвета на пръстта от този на лицата им.

С известно опасение вълната от почернели работници пристъпи напред. Не бяха обаче загубили лъжливата си храброст и продължаваха да се шегуват и закачат. Изведнъж Хидейоши се приближи до столчето, поставено пред знамето и всички се умълчаха. Оръженосците и служителите му стояха тържествено изправени малко по-назад, от лявата и от дясната страна. „Дявола“ Курода Канбей, ежедневен прицел на тяхната злоба, бе застанал встрани, подпрян на бастуна си. Той се обърна към тях от върха на дигата.

— Днес господарят Хидейоши пожела да узнае какво мислите. Както всички знаете, определеното за издигане на бента време наполовина изтече, а строежът напредва бавно. Според господаря една от причините за това е, че не сте положили същинско старание в работата. Нареди да се съберете тук, за да може открито да му кажете от какво сте недоволни или какво ви пречи и какво е онова, което искате.

За миг Канбей спря да говори и огледа работниците. Тук-там хората шепнеха нещо помежду си.

— Груповите началници трябва добре да разбират своите подчинени. Не пропускайте тази възможност да кажете на Негово Височество какво точно желаете. Нека пет-шест от мъжете да дойдат като представители на останалите и гласно да изкажат недоволствата и исканията си. Ако са оправдани, желанията им ще бъдат изпълнени.

При тези думи напред излезе гол до кръста висок мъж с непокорен израз на лицето. С вид, сякаш се опитва да спечели подкрепата на насъбраното множество, той се изкачи до върха на дигата. Като видяха това, още трима-четирима работници се закатериха след него.

— Само тези хора ли ще ви представляват? — попита Канбей.

Щом приближиха до походното столче на Хидейоши, всички коленичиха на земята.

— Няма нужда да коленичите — каза им Канбей. — Днес Негово Височество открито ви кани да изкажете недоволството си. Дошли сте тук пред него като представители на всички, които работят на строежа, така че говорете свободно това, което мислите. От вас зависи дали работата ще бъде свършена навреме. Искаме да ни кажете причините за недоволството, което досега сте таили в себе си. Да започнем с дошлия пръв, човека отдясно. Хайде.

Тонът на Канбей звучеше примирително. Щом повторно ги подкани да говорят, един от петимата мъже най-сетне се обади.

— Добре тогава, ще ви се доверя и ще говоря, но не се сърдете, а? Първо на първо… е, ами… вижте какво…

— Говори.

— Ами, за всяка изнесена торба с пръст ни плащате по един шо ориз и сто мон и истината е, че като бедни селяни ние се радваме, дето сме си намерили работа. Обаче… всички смятаме, че тъй като сме прости работници, вие може и да се отметнете от думата си.

— Добре — обади се Канбей, — защо човек с добро име като господаря Хидейоши да се отмята от думата си? Срещу всяка предадена торба получавате белязана бамбукова пръчица, която на вечерта можете да размените срещу същинско заплащане, нали така?

— Да, ваше превъзходителство, пръчици получаваме, но всеки ден, дори да сме изнесли десет или двайсет торби, получаваме един шо кафяв ориз и сто мон. Останалото са военни разписки и купони за ориз, които, казват, ще можем да осребрим по-късно.

— Така е.

— И това ни тревожи, ваше превъзходителство. Каквото и да спечелим, в пари или в ориз, ще е добре за нас, но без него някой беден надничар като мене няма да успее да изхрани жената и децата си.

— А не са ли сто мон и един шо ориз много повече от това, което обикновено припечелвате?

— Не се шегувайте, ваше превъзходителство. Ние не сме коне или добитък. Ако цялата година работехме, като работим сега, скоро щяхме да грохнем. При все това се съгласихме да послушаме заповедта на Негово Височество и денонощно сме на работа. Можем да се трудим извънредно, но трябва да знаем, че ще получаваме необходимото, а после ще можем да пием саке, да изплатим дълговете си и да купим някоя нова дреха за жените. Щом обаче ни се дават само обещания, не може да работим с истинско желание.

— Трудно е да ви разбере вас човек. Войската на господаря Хидейоши винаги се е въздържала от насилие и не ви е причинила никаква вреда досега. От какво всъщност има толкова да се оплаквате?

Петимата работници се засмяха тъжно. Единият каза:

— Ние не се оплакваме, Ваше превъзходителство. Платете ни просто това, което сме заслужили. Не можем да напълним стомасите си със стари хартии и купони за ориз. И по-важното е: кой ще ни даде срещу тези хартии истински пари в деня, когато господарят Хидейоши загуби битката?

— Ако в това е въпросът, няма изобщо за какво да се тревожите!

— Но почакайте. Казвате, че ще победите и заедно с всички военачалници тук сте заложили живота си за тази победа. Аз обаче не бих дал и половината от онова, което имам, за такъв облог. Ей, всички вие! Не съм ли прав?

Размаха ръце от върха на бента, за да получи съгласието на хилядите работници. На мига се понесе одобрителен вик и морето от човешки глави се развълнува, докъдето поглед стига.

— И само от това ли се оплаквате? — попита Канбей.

— Да. Бихме искали това да се уреди преди всичко останало — отвърна мъжът.

Той бе обърнал поглед към тълпата за подкрепа, но не показваше и най-малка следа от страх.

— Няма да го бъде!

За първи път Канбей заговори с обичайния си глас. Начаса хвърли настрани бастуна, извади сабя от ножницата и разсече човека на две. Обърна се рязко към друг, който понечваше да избяга и посече и него. В същото време Рокуро и Кюемон, които бяха застанали зад Канбей, размахаха саби и сред пръски топла кръв довършиха останалите трима души.

Тримата разделиха работата си така, че работниците бяха покосени по-бързо, отколкото ако ги бе ударил гръм.

Вцепенени от неочакваността на станалото, стълпените хора утихнаха като трева в гробища. Недоволните гласове мигновено замлъкнаха. Тъй дръзките доскоро изражения по лицата се изгубиха. Останаха само хиляди пребледнели, сгърчени от страх устни.

Застанали над петте трупа, тримата самураи впиха яростни погледи в работниците. Още стискаха в ръце покритите с кръв саби.

Накрая Канбей се провикна с цялата ярост, която можеше да събере в гласа си:

— Тези петима, които ви представляваха — повикахме ги тук, чухме, каквото имаха за казване и им дадохме много ясен отговор. Обаче може и някой друг да иска да каже нещо.

Млъкна и зачака някой да се обади.

— Долу сред вас със сигурност има човек, готов да излезе тук. Кой ще е следващият? Ако има такъв, който иска да каже нещо от името на всички, сега има случая да говори!

За миг замълча, за да остави на хората време да размислят върху казаното. Страхът по безбройните лица започна да се заменя от съжаление. Канбей избърса кръвта от сабята си и я постави обратно в ножницата. Изражението му се разведри и той внимателно и с достойнство заговори на работниците:

— Виждам, че никой повече няма да излезе след предишните петима. Значи вие мислите по-иначе от тях. Ако съм прав, ще ви кажа, каквото имам за казване. Някой възразява ли?

Хилядите работници отвърнаха с глас на мъртъвци, които са се върнали от отвъдното. Никой не възразяваше. Никой нямаше намерение да се оплаква. Явно онези, които говориха по-рано, бяха подстрекавали всички да се бавят с работата. Сега останалите ще следват заповедите и ще се напрегнат здраво. Ще им прости ли Хидейоши?

Трите хиляди заговориха шумно един през друг, някои — шепнешком, други — с викове. Трудно можеше да се разбере кой какво казва. Чувствата на цялата тълпа обаче бяха общи.

— Сега тихо! — махна с ръка Канбей, за да ги умълчи. — Добре. Ето как мисля, че трябва да бъде. Няма да ви говоря сложни работи, само ще ви кажа, че ще е най-добре бързо и без ропот да започнете да работите заедно с жените и децата си под началството на военните на Негово Височество. Проявите ли леност или алчност, само ще забавите идването на деня, който всички очаквате. Войската, която прати господарят Нобунага, няма да бъде разбита от Мори. Колкото и голяма да е областта, която те владеят, тя е обречена да падне. И не защото Мори са слаби, а защото така повеляват времената, в които живеем. Разбирате ли ме?

— Да — отвърнаха хората.

— Е, ще се заловите ли тогава за работа?

— Ще работим. Наистина ще работим!

— Добре!

Канбей закима доволно и се обърна към Хидейоши.

— Чухте какво казаха работниците, господарю. Няма ли да проявите към тях щедрост този път?

Изглеждаше, сякаш почти се застъпва за множеството.

Хидейоши се изправи. Нареди нещо на Канбей и на двамата служители, които бяха коленичили пред него. На часа отнякъде излязоха войници, които носеха на гръб нещо, прилично на тежки чували с монети — цял куп сламени чували с монети.

Канбей се обърна към обзетите от страх и съжаление работници и каза:

— Вината наистина не е ваша. Вие всички сте в окаяно положение. Двама-трима размирници са ви заблудили и излъгали. Така реши господарят Хидейоши и за да продължите да работите, без да ви притискат други грижи, той заповяда да ви възнаградим предварително за усилията. Вземете това, което ви се дава, благодарете за него и бързо се връщайте на работа.

Войниците получиха нареждане, чувалите до един бяха отворени и от тях като река се изсипаха монети, които почти застлаха върха на дигата.

— Вземете и вървете. Но само по една шепа на човек.

Думите му бяха съвсем ясни, но работниците още се колебаеха дали да пристъпят напред. Шепнеха си и се оглеждаха един другиго, а планината от монети все така оставаше на мястото си.

— Най-бързият ще спечели най-много! После да не се оплаквате, че парите свършили. Всеки ще получи по шепа, тъй че който се е родил с големи ръце, може да се смята за щастливец, а който има малки, не трябва да пуска нищо да му мине между пръстите. Да не се объркате и да останете с празни джобове. И после се връщайте на работа.

Колебанията на работниците се разсеяха. Добре разбираха, че Канбей, сега усмихнат и закачлив, говори истината. Тези от първите редици се спуснаха към купчините с монети. Поколебаха се за миг, сякаш стреснати от вида на толкова много пари, но щом първият сграбчи една шепа и се дръпна настрани, от тълпата се чу хор от радостни възгласи. Звучеше почти като победна песен.

Почти веднага след това настъпи такова объркване, че надали можеше да се различат монетите, хората и пръстта под тях. Никой обаче не се опита да вземе повече, отколкото му се полага — изведнъж всички се бяха освободили от лукавството и недоволството си. Стиснали монетите в шепи, мъжете сякаш се преобразиха и всеки се втурна към мястото където работеше. Въздухът се напълни с шум от здрави удари на кирки и лопати. С викове на оживление, мъжете трупаха пръстта, мушкаха коловете през дръжките на кошниците, в които я изнасяха и накрал я изсипваха в чувалите. За първи път работеха с истинско желание. Потта, която сега обливаше телата им, наистина ги радваше и облекчаваше. Започнаха да си подвикват един другиму от въодушевление.

— Кой казва, че не можем да свършим бента за пет дни? Хей, помните ли голямото наводнение?

— Точно така. Тогава беше много по-тежко да спрем водите, дето придойдоха.

— Хайде! Да се напънем с всички сили!

— Каквото ще да става, аз няма да се откажа!

Само за половин ден свършиха повече работа, отколкото за предишните пет.

Вече нямаше нужда от камшиците на надзирателите и бастуна на Канбей. През нощта горяха големи огньове, през деня прахът от земята засенчваше слънцето. Най-сетне дигата бе почти готова.

Докато работата по бента напредваше, други се готвеха да отбият от коритата им седемте реки, които течаха около крепостта Такамацу. Там бяха впрегнати на работа почти двадесет хиляди души. Да се препречат и отклонят водите на Ашимори и Наруя се смяташе за най-трудната част от целия замисъл.

Чиновникът, поставен да отговаря за тази работа, често се оплакваше на Хидейоши:

— Всеки ден водата се покачва заради големите дъждове в планината. Просто не можем да намерим начин да я заприщим.

Предния ден Канбей бе отишъл заедно с Рокуро да огледат мястото. Той бързо схвана колко е трудно положението.

— Течението е толкова силно, че дори когато блъскахме вътре такива камъни, че за да ги отместим, трябваха двайсет-трийсет души, то веднага ги отнасяше.

Щом дори Канбей можеше да се връща само с оправдания, Хидейоши реши сам да отиде на реката, за да види с очите си как стоят работите. Щом обаче застана там и разбра докъде стига силата на стремителния бързей, сам се почувства безпомощен.

Рокуро се приближи към него, за да предложи едно свое хрумване:

— Ако нагоре към изворите насечем дървета и така както са, заедно с клоните, ги пуснем във водата, това може да забави малко течението.

Хрумването му бе изпълнено — в продължение на половин ден повече от хиляда работници изсичаха дърветата и ги хвърляха цели в реката. И това обаче не успя да укроти бързеите.

Следващото предложение на Рокуро бе да потопят на мястото, където искаха да издигнат бент, тридесет големи лодки, пълни с едри камъни.

Оказа се обаче невъзможно да прекарат съдовете срещу течението. Тогава наредиха по брега дъски, заляха ги с масло и с големи усилия издърпаха лодките на брега, за да ги потопят при устието на реката.

Междувременно голямата дига, която се простираше на цяла левга, беше завършена и побеснелите води на Ашимори се превърнаха в пяна и пръски, за да се насочат към равнината около крепостта Такамацу.

Горе-долу по същото време натам бяха подкарани и останалите шест реки. Само Наруя се бе оказала прекалено трудна за обуздаване.

От седмия ден на петия месец, когато започна работата, бяха минали две седмици. Сега всичко бе готово.

На двадесет и първия ден от петия месец четиридесетте хиляди войници на рода Мори, начело с Кикава и Кобаякава, стигнаха до границата. Един ден преди това околността на Такамацу се превърна в мътно езеро.

На сутринта на двадесет и първи Хидейоши застана заедно с военачалниците си пред своята шатра на връх Ишии и огледа свършеното.

У едни гледката предизвикваше възхита, у други — съжаление. Придошлите води, към които се бе прибавил и снощният валеж, бяха откъснали крепостта Такамацу в средата на голямо езеро. Външните каменни стени, подвижният мост, гората, покривите на къщите, селата, нивите им, оризищата и пътищата бяха изцяло потопени. Водата се изкачваше с всеки изминал час.

— Къде минава сега Ашимори?

В отговор на запитването на Хидейоши Канбей посочи към една група борове, която се мержелееше в западна посока.

— Нали виждате, че на онова място в дигата има отверстие от около четиристотин и петдесет лакътя. Оттам текат отбитите води на Ашимори.

Хидейоши премина с поглед от запад на юг по далечната планинска верига. Право в южна посока, на самата граница, успя да различи високия връх Хидзаши. С изгрева на слънцето там се бяха появили безбройните знамена на предните отряди на Мори.

— Врагове са ни, но не мога да не съжаля Кикава и Кобаякава, като си помисля какво са изпитали тази сутрин, щом са дошли и видели езерото. Трябва да са хвърляли къчове от яд — засмя се Канбей.

Тъкмо каза това и пред Хидейоши се просна по очи синът на чиновника, който отговаряше за работата на река Наруя. Плачеше.

— Какво е станало? — попита го Хидейоши.

— Тази сутрин — отвърна младият мъж, — моят баща заяви, че се е провинил в непростимо нехайство. Написа ви това извинително писмо и си направи сепуку.

Чиновникът бе натоварен с трудна задача — да уреди разчистването на просека от петстотин разкрача през планината. Тази сутрин оставаха неизсечени още деветдесет разкрача и значи той не бе свършил работата в срок. За да посрещне отговорността за своя неуспех, мъжът бе посегнал на живота си.

Хидейоши наведе очи към сина, чиито ръце, крака и коса още бяха полепнали с кал. Внимателно го повика с ръка да се приближи.

— Вие самият не бива да си правите сепуку. Застъпете се за душата на своя баща с подвизи на бойното поле. Съгласен ли сте?

И той леко потупа младежа по гърба.

Момчето заплака със сълзи. Отново заваля дъжд. Гъстите облаци тихо се спускаха над мътното езеро и изсипваха върху него потоци от бяла вода.

Настъпи нощта на двадесет и втория ден от петия месец, ден след като отрядите на Мори стигнаха границата.

В тъмното двама подобни на необикновени риби мъже преплуваха мътното езеро и пропълзяха до върха на дигата. Закачиха се в нанизаните на връв звънци и тракащи дъсчици, опънати покрай самия край на водата. Връвта бе вързана за ниския бамбук и храсталаците и приличаше досущ на поветите на дива роза.

До всеки стражеви пост по дигата гореше с ярки пламъци голям огън. Стражите се затичаха бързо и уловиха единия от мъжете. Другият на свой ред успя да избяга.

— Няма значение дали идва от крепостта или е бил пратен от Мори. Господарят Хидейоши трябва внимателно да разпита този човек.

Началникът на стражите прати пленника на връх Ишии.

— Кой е това? — попита Хидейоши, като излезе на терасата.

От двете му страни стояха служители със запалени лампи. Той впери поглед във вражеския войник, коленичил под мократа от дъжда стряха. Двете ръце на мъжа бяха вързани, но той стоеше с гордо вдигната глава.

— Този човек е войник от крепостта. Обзалагам се, че е бил пратен от Мори, за да занесе някаква вест. Не намерихте ли нищо у него? — попита той служителя, който пазеше пленника.

При предварителния обиск в дрехите на мъжа бе открил бутилка за саке със скрито в нея писмо. Остави го пред Хидейоши.

— Хм… това изглежда е отговор от Мунехару до Кикава и Кобаякава. Приближете малко лампата.

Подкрепленията, пратени от Мори, се бяха обезсърчили при вида на необятното езеро. Тръгнаха бързо към крепостта, но сега, когато тя бе обградена с вода, нямаха представа как да й помогнат. Накрая посъветваха Мунехару да се предаде на Хидейоши и да спаси живота на хилядите, които стоят затворени в Такамацу.

Писмото, което държеше сега в ръцете си Хидейоши, бе Мунехарувият отговор на това предложение.

Мислили сте с добро чувство за тези от нас, които останаха тук вътре и писмото ви е изпълнено с разбиране. Засега крепостта Такамацу е главната опора на западните области и нейното падане със сигурност ще сложи началото на края на рода Мори. От времето на господаря Мотонари всички сме се радвали на благоволението на този род. Тук няма и един, който с цената дори на два дни от живота си да предаде победата в ръцете на врага. Готови сме да издържим обсадата до край и сме решени да срещнем своята гибел заедно с тази крепост.

В писмото Мунехару всъщност насърчаваше новодошлите отряди. Плененият вестоносец на Мори отвърна на зададените от Хидейоши въпроси с неочаквана прямота. След като врагът вече бе прочел посланието, той изглежда се примири с това, че ще е безполезно да крие каквото и да било. Хидейоши обаче не се зае да го разпитва за подробности. Не желаеше да унижава един самурай. Това би било и без друго безполезно и той веднага насочи мислите си другаде.

— Това, мисля, е достатъчно. Отвържете този воин и го освободете да си върви.

— Да го освободим ли?

— Преплувал е цялото езеро и изглежда сега му е студено. Нахранете го и го изпратете оттук с пропуск, за да не го задържат отново по пътя.

— Да, господарю.

Служителят развърза пленника. Естествено този вече се бе приготвил да умре и сега изглеждаше объркан. Поклони се мълчаливо на Хидейоши и понечи да си тръгне.

— Надявам се господарят Кикава да е в добро здраве — обади се Хидейоши. — Моля ви да му пратите моите най-сърдечни поздрави.

Вестоносецът на Мори коленичи с достойнство. Почувствувал дълбочината на великодушието на Хидейоши, той се поклони в знак на силно уважение.

— Освен това, мисля, че в стана на господаря Терумото има един монах на име Екей. Екей от Анкокуджи.

— Така е, господарю.

— Не съм го виждал от много отдавна. Моля ви да пратите и на него поздравите ми.

Веднага щом вестоносецът си отиде, Хидейоши се обърна към един от служителите и го попита:

— У теб ли е писмото, което ти дадох от по-рано?

— Разбира се, господарю.

— То съдържа тайно известие от голяма важност. Занеси го направо на господаря Нобунага.

— Ще му го предам възможно най-бързо.

— Без съмнение пратеникът на Мори с тръгнал да изпълни задачата си с решимост, не по-малка от твоята. Обаче той бе пленен и в мои ръце попадна писмо, което издава намеренията и на Мунехару, и на Кикава. Бъди извънредно внимателен.

Хидейоши седна с лице към лампата. Писмото, което повери на пратеника, за да го занесе в Адзучи, съдържаше молба към Нобунага да поведе войска на изток.

Съдбата на откъснатата от света крепост Такамацу е като на оплетена в мрежа риба. Обединените войски на Мори Терумото, Кобаякава Такакаге и Кикава Мотохару вече са пристигнали. Сега трябва да се действа! Завоюването на запада може да се осъществи с един-единствен удар. Хидейоши искаше сам да поднесе завладените области в ръцете на Нобунага и смяташе, че личното присъствие на неговия господар ще стане залог за една сигурна победа.

„Тиквоглавец!“

Градът около крепостта Адзучи се бе превърнал в жизнено средище на новата култура. По улиците се тълпяха облечени в пъстри дрехи жители, а над тях се извисяваше главната кула на крепостта, на чиито изрисувани с бляскаво злато и в синьо стени новонапъпилите пролетни листа се открояваха като зелено везмо.

Всичко бе невероятно по-различно, отколкото на запад. През петия месец, докато Хидейоши и хората му полагаха денонощни усилия, за да успеят с превземането на крепостта Такамацу, улиците на Адзучи бяха обкичени с различни украси и в града цареше такова оживление, та на човек му се струваше, че обитателите празнуват наведнъж Нова година и Лятното слънцестоене.

Нобунага се готвеше да посрещне един доста важен посетител. Коя обаче, питаха се хората, може да бъде тази значителна личност? На петнадесетия ден от петия месец в Адзучи пристигна не друг, а господарят на Микава — Токугава Иеясу.

Преди по-малко от месец Нобунага се бе завърнал като победител от Кай. Тогава той мина през Иеясувата област Микава, тъй че това сега може би не бе нищо повече от връщане на посещението. Освен това Иеясу явно имаше причина да дойде в Адзучи — в тези времена на шеметни промени той не можеше да не обсъди със своя съюзник бъдещето. Така, макар за него да бе рядкост да прави официални гостувания в други области, сега Иеясу дойде в Адзучи с бляскава свита.

Бяха му отредени най-добрите жилища в града, а Акечи Мицухиде бе натоварен с отговорността да се погрижи за гостите. Освен това Нобунага нареди на сина си Нобутада, който тъкмо се готвеше да замине за западните области, да помогне с подготовката на замисленото пищно тридневно угощение.

Някои гласно се чудеха защо Нобунага устройва на Иеясу такова тържествено посрещане, след като този е осем години по-млад от него и владее област, която доскоро бе малка и слаба. Други им възразяваха, че в това въобще няма нищо необичайно. Съюзът на родовете Ода и Токугава траеше вече повече от двадесет години и не се бяха появили никакви подозрения, нарушени обещания или сблъсъци, които да го отслабят. В тези дни на измяна и вътрешни борби за власт това бе направо чудо.

Трети бяха на мнението, че причината за приготовленията не може да бъде просто това Нобунага да иска да се отблагодари на Иеясу за неговото гостоприемство. В бъдеще, настояваха те, господарят на Ода ще постигне още много големи неща. Западът осигурява достъп до най-западния японски остров Кюшу, а чрез него — до богатите земи на Южните морета. Иска ли Нобунага да успее със завоеванията си в тази посока, той ще трябва да повери японския север на съюзник, комуто да може да се доверява.

От известно време Нобунага наистина се готвеше да се отправи към западните области, за да ги постави, също като Кай, под своето пряко управление. Тъкмо сега бе започнал големи приготовления за поход. Въпреки това отложи всички тези важни дела, за да се срещне с Иеясу.

Посетителят, съвсем естествено, получи най-доброто, което можеха да му предложат в Адзучи — жилище, обзавеждане, различни предмети за ползване, храна и саке, всички от най-изисканите. Това, с което Нобунага искаше да го зарадва повече, отколкото с всичко друго, можеше обаче да се намери и у скромните хора от народа — приятелство и доверие.

Тези две неща осигуряваха издръжливостта на техните отношения. Иеясу от своя страна безброй пъти бе доказвал, че е верен съюзник. Той сам много добре разбираше, че интересите му са тясно свързани с тези на Нобунага, въпреки себичността и своенравието, които проявяваше от време на време повелителят на Ода. Ето защо, макар понякога да бе отпивал от твърде горчива чаша, той поддържаше Нобунага и се бе зарекъл да му остане верен до край.

Ако някой проницателен и безпристрастен наблюдател се вгледаше в съюза на Нобунага и Иеясу, за да установи кой от тях е спечелил и кой — загубил, той почти сигурно щеше да стигне до извода, че връзката е била от полза и за двете страни. Макар по онова време Иеясу да бе още млад и тепърва да даваше насока на живота си, без неговото приятелство Нобунага никога не би стъпил в Адзучи. А ако Иеясу не се бе ползвал от помощта на Нобунага, слабата и малка област Микава никога нямаше да устои на натиска на своите съседи.

Но не само приятелството и общите цели свързваха двамата мъже. Характерите им очевидно също се допълваха. Честолюбието на Нобунага — и волята да го задоволи — бяха недостъпни дори за въображението на човек като Иеясу. Но Иеясу, както пръв Нобунага би признал, имаше добри страни, от които той самият бе лишен — търпеливост, скромност и умение да пази силите си. А и самият Иеясу изглежда не кроеше големи планове за себе си. Грижеше се за ползата на своята област, но никога не даваше с това на своя съюзник причина за загриженост. Винаги осигуряваше на Нобунага твърда опора срещу общите им противници и като невидима крепост бранеше неговия тил.

С други думи, Микава бе идеалният съюзник, а Иеясу — надежден приятел. Като обърнеше поглед към трудностите и опасностите, които бяха посрещали през последните двадесет години, Нобунага винаги усещаше подтик да назове Иеясу „верен стар другар“. В него той виждаше човека с най-големи заслуги за това мечтата му за Адзучи да се превърне в действителност.

През време на угощението Иеясу на няколко пъти благодари на Нобунага за искреното гостоприемство, но не успяваше да се избави от усещането, че някой отсъства. Накрая попита Нобунага:

— Не беше ли господарят Мицухиде натоварен с подготовката на това празненство? Какво стана с него? Днес не съм го виждал изобщо, а и вчера не дойде на театралното представление.

— А, Мицухиде ли? — отвърна Нобунага. — Върна се в крепостта Сакамото. Трябваше да потегли така бързо, че не му остана време да дойде да се сбогува.

Гласът на Нобунага звучеше ведро и открито. В говора му не се долавяше никакво особено вълнение.

Иеясу обаче бе малко загрижен. В града се носеха тревожни слухове. Краткият и ясен отговор на Нобунага обаче изглежда ги опровергаваше и Иеясу реши да не отваря повече дума за това.

Въпреки това, когато се върна тази вечер в жилището си, той изслуша, каквото неговите служители бяха чули за заминаването на Мицухиде. Стана му ясно, че положението е достатъчно объркано, за да заслужава внимание. Чу различните разкази за станалото и по тях се опита да възстанови причината за внезапното заминаване на Мицухиде.

Всичко стана в деня на пристигането на Иеясу. Нобунага, без предварително предупреждение, направи оглед на кухните. Беше дъждовният сезон и влажният въздух тегнеше над Адзучи. Мирисът на сурова риба и мариновани зеленчуци дразнеше ноздрите. Освен това храните, които бяха докарали в големи количества от Сакай и Киото, стояха пръснати навсякъде в ужасен безпорядък. Над тях и пред лицето на Нобунага жужаха мухи.

— Тук вони! — изръмжа той сърдито.

Докато вървеше към стаята за готвене, продължи, без да се обръща към никого в частност:

— Що за работа е това? Цялата тази мръсотия! Това разхитителство! Нима ще готвите за нашия почитаем гост в това мръсно място? Развалена риба ли ще му поднасяте? Да се изхвърли всичко тук!

Гневът на Нобунага бе съвсем неочакван и прислужниците в кухнята се проснаха уплашени в нозете му. Гледката будеше съжаление. Мицухиде остана за няколко дни почти без сън и направи всичко възможно да бъдат купени най-добрите продукти и да бъдат приготвени най-изисканите ястия. Той постоянно надзираваше служителите и работниците в кухнята. Сега едва успя да повярва на ушите си. Изтича стреснат напред и се просна по очи пред своя господар. Неприятната миризма, започна да обяснява, със сигурност не е причинена от развалена риба.

— Не приемам оправдания! — сряза го Нобунага. — Всичко да се изхвърли! За угощението тази вечер пригответе нещо друго!

И без дума повече си тръгна.

За малко Мицухиде остана да стои мълчаливо, почти сякаш краката му се бяха вдървили. В този миг се появи някакъв вестоносец, който му подаде писмо. То съдържаше нареждане веднага да свика своите отряди и да се отправи към западните области.

Служителите на Акечи събраха многобройните хубави ястия, които бяха приготвили за Иеясу и ги изнесоха през задната врата. Изхвърлиха ги в рова, досущ както биха изхвърлили боклук или умряло куче. Само черната вода стана свидетел на сълзите им.

През нощта жабите край жилището на Мицухиде шумно крякаха. „За какво си се разтъжил?“, питаха сякаш те. Дали изразяват съчувствие или се присмиват на неговата глупост? Зависи с какви уши човек ги слуша. Мицухиде бе наредил да не пускат никого и сега седеше сам в една голяма и празна стая.

Макар лятото да беше едва в началото си, в мрака тихо повяваше разхлаждащ, нежен ветрец. Мицухиде бе ужасно бледен. Космите по неговите слепоочия сякаш настръхваха при всяко потрепване в пламъка на свещта. Тревогата ясно личеше по рошавината на косата и по неестествения цвят на лицето му.

Накрая бавно вдигна своята, както я наричаше Нобунага, „тиквена глава“ и насочи поглед към притъмнялата градина. В далечината между дърветата се виждаха пламъците на многобройни лампи. Празненството в крепостта започваше от тази нощ.

„Да тръгна ли веднага, както ми наредиха?, запита се Мицухиде. Или ще е по-добре да отида в крепостта да поднеса почитанията си на гостите?“ Такива положения винаги го бяха обърквали. Обикновено ясният му ум сега бе толкова помътнял от умората, че трябваше да напрегне мисълта си, за да не допусне някоя грешка.

Въпросът го затрудни дотолкова, че колкото и да размисляше, не можеше да реши как да постъпи. Огорчението от станалото се изля в неволна тъжна въздишка. „Има ли на този свят друг някой, когото да е толкова трудно да разбереш?, запита се той. Как трябва да постъпва човек, за да угоди на господар като моя? Никак не е лесно да го видиш доволен.“

Ако бе в състояние да забрави своя дълг на служителско покорство, сигурно би упрекнал Нобунага. Съдната способност на Мицухиде бе далеч над средната и той, само защото този човек бе негов господар, се предпазваше и всъщност — боеше от това да не одобрява постъпките му.

— Цумаки! Цумаки! — извика Мицухиде и погледна към плъзгащите се врати от двете му страни. — Денго? Денго, там ли си?

Но мъжът, който в крайна сметка отвори вратата и застана с поклон пред него, не беше нито Денго, нито Цумаки. Бе един от личните му служители, Йомода Масатака.

— И двамата са заети да изхвърлят храната, която щяхме да употребим за угощението. Освен това трябва да се готвим бързо и за път.

— Елате с мен в крепостта.

— В крепостта ли? Вие отивате в крепостта, така ли?

— Мисля, че съм длъжен, преди да заминем, да се сбогувам с господаря Нобунага и да му поднеса за последно почитанията си. Приготви се.

Мицухиде бързо се изправи и отиде да се облича. Изглежда бързаше, за да не се изпари решимостта му за действие.

Масатака изглеждаше озадачен.

— Когато тази вечер ви попитах, какво ще желаете да направите, си мислех, че тъкмо по тази причина може да поискате да отидете до крепостта. Но внезапното нареждане на Негово Височество не ни остави време за нищо. Освен това, тогава казахте, че ще си тръгнем, без да поднасяме почитания на господарите Нобунага и Иеясу. Сега всички служители и прислужници са заети да почистват кухните. Бих ли могъл да ви помоля да почакате за минута?

— Не, не. Нямам нужда от много придружители. Ти ще си ми достатъчен. Доведи ми коня.

Мицухиде тръгна към изхода. В стаите, през които мина, нямаше нито един служител. Последваха го само двама-трима оръженосци. Щом обаче прекрачи прага, веднага забеляза малки групички от служители, които разговаряха тихо в сянката на дърветата и конюшните. Съвсем естествено, всички те бяха разтревожени, че така внезапно са ги освободили от отговорността за угощението и още същия ден получиха нареждане да се отправят на запад.

Очите им бяха пълни със сълзи на огорчение и те не се уморяваха да изразяват негодуванието си. Също като излято върху жарава масло, недоволството им срещу Нобунага, което се бе засилило от времето на похода в Кай, сега намираше повод да се разгори особено силно.

По време на този поход Мицухиде бе изложен в лагера в Сува на нетърпимо унижение. Това не остана скрито от неговите служители. Защо Нобунага започна да тормози така техния господар?

Сегашната изненада обаче беше най-неприятната от всички. Гостите — господарят Иеясу и неговите служители, благородниците от Киото, останалите военачалници на рода Ода — до един ще разберат какво се е случило. Такава обида се равняваше на всенародно опозоряване.

И унижение като това бе непоносимо за един самурай.

— Конят ви, господарю — каза Масатака.

Служителите още не бяха забелязали, че някой извежда коня на Мицухиде. Поразени от станалото през деня, те продължаваха да обсъждат събитието.

Тъкмо когато Мицухиде се канеше да тръгва, някакъв конник спря пред портата и слезе от седлото си. Беше пратеник от Нобунага.

— Тръгвате ли, господарю Мицухиде? — попита той.

— Още не. Реших да отида повторно до крепостта и преди да потегля, да поднеса почитанията си на господаря Нобунага и господаря Иеясу.

— Господарят Нобунага се тревожеше да не решите да постъпите така. Прати ме тук да ви кажа, че при условие, че бързате толкова, както сега, няма да е нужно да отивате до крепостта.

— Какво? Ново нареждане ли ми носите? — учуди се Мицухиде.

Веднага влезе обратно в дома, седна и внимателно се приготви да изслуша поредното желание на своя господар.

Днешното ми нареждане да Ви освободя от Вашите задължения и да напуснете все още е в сила както преди, но имам да добавя нещо по повод на заминаването Ви за западните области. Отрядите на Акечи трябва да настъпят от Таджима в Инаба. Спокойно можете да навлезете в областта на Мори Терумото. Не бездействайте и не оставяйте времето да минава напразно. Върнете се веднага в Тамба, пригответе своите части за битка и прикрийте фланга на Хидейоши покрай пътя за Санин. Самият аз скоро ще потегля след вас на запад. Не губете време — може да пропуснем една добра възможност за военен успех.

Мицухиде се просна по очи на земята и заяви, че ще изпълни нареждането до последната буква. После, след като изглежда му се стори, че е прекалил с покорството си, той седна, вдигна поглед право към вестоносеца и добави:

— Моля ви, предайте на Негово Височество отговора ми така, както намерите за подходящо.

Отиде да изпрати посетителя до входа. Вятърът преминаваше със свистене през почти празните стаи и при всяка крачка го караше да потръпва.

„Допреди няколко години, всякога, когато се готвех да тръгна обратно, той, дори това да беше посред нощ, пожелаваше да ме види. Колко често ми е казвал: «Елате на чашка чай» или «Ако тръгвате утре рано, отбийте се при мен, преди да е съмнало». Защо сега ме е намразил толкова? Пратил е дори вестоносец, за да не трябва да се среща с мен лично.“

„Не мисли за това. Не мисли.“ Колкото по-старателно се опитваше да забрави какво се е случило, толкова повече негодуванието растеше и сърцето му се изпълваше с ропот. Думите на недоволство напираха навън като мехурчета в застояла вода.

— За какво са пък тези цветя? И те са безполезни.

Мицухиде протегна ръка към голямата ваза в нишата и изсипа цветята, които бяха красиво подредени в нея. Водата се разля шумно по пода.

— Да тръгваме! Време е за път! Готови ли сте? — извика той на служителите си.

Вдигна вазата над главата си, прицели се в един широк каменен праг и я хвърли с всичка сила към него. Съдът се разби сред фонтан, който опръска лицето и гърдите на Мицухиде. В звука от строшаването му имаше нещо успокоително. Господарят вдигна мокрото си лице нагоре, към пустото небе и се изсмя високо. Смехът му отекна самотно наоколо.

Беше късно през нощта. Над къщата се спусна мъгла, въздухът стана горещ и влажен. Служителите на Мицухиде вече се бяха приготвили за път и стояха строени пред портата. Конете цвилеха, вдигнали глави към ниските дъждовни облаци.

— Приготвили ли сте нещо за дъжд? — попита един от служителите и отново погледна към портата.

— Тази вечер не свети и една звезда. Ако завали, ще ни е трудно да се придвижим по пътищата. По-добре да си вземем няколко факли в запас — обади се на висок глас друг.

Лицата на самураите бяха мрачни досущ като нощното небе. Очите им бяха пълни с гняв, горчивина и разочарование. Много скоро чуха гласа на Мицухиде, който заедно с още няколко мъже излезе на кон от портата.

— Сакамото е почти на един хвърлей място — каза той. — Дори и да завали, трябва да пристигнем там скоро.

Щом чуха необичайно бодрия глас на господаря си, служителите останаха преди всичко изненадани.

По-рано вечерта Мицухиде се бе оплакал от лека треска и бе взел лекарство. Ето защо сега неговите служители се тревожеха да не би да завали. Той нарочно им отвърна на достатъчно висок глас, за да бъде чут и извън портата.

Щом се приближи, мъжете запалиха един от друг факлите си и броят им сякаш нарасна почти до безкрайност. После служителите излязоха в редица с високо вдигнати светилници и тръгнаха след конниците.

След като бяха вървели половин час, започна да вали и дъждовните капки угасиха пламъците на факлите.

— Изглежда, гостите в крепостта още не са си легнали. Сигурно ще пируват цяла нощ.

Мицухиде не забелязваше дъжда. Обърна се от седлото си и хвърли поглед назад през езерото. Голямата главна кула на крепостта Адзучи се издигаше в небето, което изглеждаше черно като мастило. Стори му се, че златните делфини, които украсяваха покрива, блестят по-ярко в тази дъждовита нощ. Роякът светлини, обгърнали многоетажната постройка, се отразяваше в езерото и сякаш потреперваше от студа.

— Господарю, господарю! Внимавайте да не се простудите! — обади се загрижено Фуджита Денго, приближи коня си до този на Мицухиде и прехвърли през раменете му сламена наметка против дъжда.

Бреговете на езерото Бива отново се губеха тази сутрин в мъглата, може би защото времето още не се бе прояснило след ранните летни дъждове. Вълните и гъстата мъгла се сливаха в едно и местността изглеждаше загърната в бяла пелена.

Пътят бе съвсем разкалян и конете се бяха опръскали чак до уши. Цялата дружина мълчаливо се опълчваше на времето и въпреки снощния дъжд, продължаваше упорито да настъпва към Сакамото. От дясната им страна оставаше брегът на езерото, от лявата — връх Хиеи. Вятърът, който духаше по склона на планината, правеше войнишките сламени наметала против дъжд да приличат на настръхнали таралежови бодли.

— Я, погледнете натам, господарю. Господин Мицухару е излязъл да ви посрещне — обърна се Масатака към Мицухиде.

Крепостта Сакамото стоеше право пред тях, на брега на езерото. Мицухиде кимна леко, сякаш вече бе забелязал новодошлия. Макар Сакамото да бе толкова близо до Адзучи, че двете крепости почти се виждаха една от друга, Мицухиде имаше вид, все едно е вървял поне хиляда часа. Застанал пред портите на крепостта, чийто началник беше неговият братовчед Акечи Мицухару, той се чувстваше така, сякаш се е измъкнал от леговището на тигър.

Кашлицата на Мицухиде, която от време на време се обаждаше, обаче тревожеше служителите му много повече от мислите, които го занимават. Те побързаха да изразят своята загриженост.

— Цяла нощ сте пътували под дъжда в този студ. Трябва да сте много уморен. Влезете ли в крепостта, побързайте да се стоплите и да си легнете в постелята.

— Да, сигурно трябва да го направя.

Мицухиде наистина бе внимателен към служителите си. Спокойно изслуша съветите им и добре разбра тяхната загриженост. Щом стигнаха до боровата горичка пред портите, Денго пое юздите на коня му и застана до седлото, готов да помогне на своя господар да слезе от него.

На моста, който пресичаше рова, се бяха строили няколко служители на Мицухару. Един от тях отвори чадър и с почтително изражение го предложи на посетителя. Масатака го пое и го вдигна над главата на Мицухиде.

Мицухиде мина по моста. Погледна през пречките от двете му страни и видя бели водни птици да плуват покрай подпорите подобно на захвърлени в синьо-зелената вода цветя.

Мицухару бе дошъл навън да посрещне братовчед си и сега излезе на няколко разкрача пред редицата войници и се поклони с уважение.

— Очакваме ви от изгрев-слънце — каза той и поведе Мицухиде през входа.

Десетината главни придружители на госта измиха калта от ръцете и нозете си, струпаха на купчина своите мокри сламени наметки и също влязоха в укреплението.

Другите останаха отвъд рова, където да измият конете и да се погрижат за багажа. Чакаха да им кажат къде ще бъдат настанени да нощуват. Цвилене и шум от човешки гласове се понесоха из околността.

Мицухиде смени пътните си дрехи с нови. В дома на Мицухару се чувстваше така спокоен, все едно е в собствената си къща. Всичките му стаи бяха с изглед към връх Хиеи и езерото. Вътрешното укрепление бе разположено на място, което на времето се славеше с хубостта си. Сега обаче никой не можеше да я оцени. След като Нобунага нареди да опожарят връх Хиеи, манастирите и храмовете се превърнаха в купчини пепелища. Едва наскоро селяните бяха започнали да възстановяват своите къщи в подножието на планината.

Наблизко стояха и развалините на крепостта на връх Уса, където намери края си бащата на Мори Ранмару. Също близо бе и полето на битката, в която войниците на Асаи и Асакура опитаха да дадат отпор на Ода, само за да покрият земята с труповете си. Замислеше ли се за тези развалини и отминали сражения, зад красотата на околната природа човек почти долавяше стенанията на духовете на убитите. Мицухиде седна, заслуша се в шума от ранния летен дъжд и потъна в спомени.

Между това Мицухару седна в малката стая за чай, където, загледан в пламъците на огнището, се заслуша в нежния звук на кипящата в чайника вода. Самият чайник бе отлят от майстора Йоджиро. В този миг чайната церемония бе погълнала домакина изцяло.

По времето, когато Мицухару бе юноша, двамата с Мицухиде отраснаха като братя. Заедно споделяха изпитанията на бойното поле и радостите на живота у дома. И вместо, както често става с братята, когато пораснат, да се отчуждят един от друг, те продължаваха и сега да бъдат близки.

Характерите им обаче си оставаха твърде различни. Ето защо тази сутрин останаха в различни помещения на крепостта, за да се посвети всеки на това, което е по вкуса му.

„Е, сигурно вече се е преоблякъл“, помисли си Мицухару. Стана от мястото си пред чайника. Прекоси мократа тераса и по засводения коридор стигна до стаите, в които бе настанен братовчед му. От съседната стая се чуваха гласовете на приближените служители на Мицухиде, но в тази той беше сам, седнал с изпънат гръб и загледан някъде над езерото.

— Бих искал да ти предложа малко чай — обади се Мицухару.

Мицухиде се обърна към братовчед си и тихо, сякаш се събужда от сън, повтори:

— Чай…

— Наскоро ми донесоха един съд, който бях поръчал при Йоджиро в Киото. Няма изисканите очертания на чайника от Ашия, но все пак не е съвсем неугледен. Казват, че новите чайници не стрували, но както и може да се очаква от Йоджиро, водата от този е също толкова добра на вкус, както онази от старите. Бях намислил да ти поднеса чай от този чайник, когато дойдеш следващия път при мене и щом тази сутрин ми съобщиха, че изведнъж си тръгнал да се връщаш от Адзучи, веднага запалих огъня в огнището.

— Това е много мило от твоя страна, Мицухару, но аз не искам сега чай.

— А след като се изкъпеш?

— Няма нужда да приготвят за мен и баня. Моля те, остави ме само да поспя малко. Това само искам.

Напоследък до ушите на Мицухару бе стигнало доста и той не бе изцяло в неведение за грижите на Мицухиде. При все това не му беше съвсем ясно защо неговият братовчед се връща така внезапно в Сакамото. Всички знаеха, че Мицухиде е натоварен да уреди пиршеството, което Нобунага дава в чест на Иеясу. Защо си е тръгнал така внезапно, точно преди посрещането? Сега Иеясу е сигурно вече в Адзучи. И въпреки това някой друг е заел мястото на Мицухиде, а на него самия е било наредено да си отиде.

Мицухару не знаеше още никакви подробности, но откакто чу какво се е случило в Адзучи и после, когато видя изражението на Мицухиде, той вече бе наясно, че е станало нещо, което е ядосало господаря Нобунага. Тайно съжаляваше своя братовчед.

Точно както се и боеше, откакто посрещна Мицухиде в крепостта си, неговият вид не се бе променил към по-добро. Сянката върху челото на госта обаче не изненада Мицухару чак дотам. Познаваха се отдавна и той вярваше, че никой не разбира нрава на Мицухиде така добре, както той.

— Да, прав си. На път от Адзучи дотук си яздил цяла нощ. Сега сме по на петдесет и не можем да правим същите неща, както на младини. Е, трябва да поспиш. Всичко е вече приготвено.

Мицухару не настоя и не се опита да се наложи на братовчед си. Мицухиде стана и се мушна под мрежата против комари. Утринното слънце се отразяваше в нишките й.

Амано Генемон, Фуджита Денго и Йомода Масатака чакаха Мицухару да излезе от стаята на Мицухиде. Тримата се поклониха.

— Простете, господарю — обади се Денго. — Много съжаляваме, че ви безпокоим, но се питахме дали ще можем да ви кажем нещо. Въпросът е доста важен.

Гласът на Денго звучеше необичайно.

Самият Мицухару сякаш вече ги очакваше.

— Защо не отидем всички в павилиона за чай? — предложи той. — Господарят Мицухиде си легна да поспи и аз тъкмо си мислех, че ще е жалко огънят под чайника да гори напразно.

— Отлично. Ако влезем в павилиона, няма да има нужда да се пазим от хорските уши.

— Тогава елате.

— Боя се, че и тримата сме отрасли далеч от столицата и не умеем да се държим добре по време на чайна церемония. Във всеки случай не бяхме подготвени за честта, която сега ни оказвате.

— Не приемайте нещата по този начин. Донякъде разбирам кое е това, което ви тревожи и чайният павилион ще е добро място, за да го обсъдим.

Седнаха под лъчите на бледата светлина, която влизаше през полупрозрачните хартиени врати на постройката. Водата в чайника вече кипеше от известно време и сега бълбукането й бе още по-приятно за ухото. На полето на боя Мицухару много пъти бе показвал своята воинска храброст, но тук пред огнището ставаше напълно различен човек.

— Е, да не се занимаваме сега с чая. Какво ви измъчва?

Подканени така да говорят, тримата мъже се заоглеждаха един другиго. Накрая Денго, който изглежда бе набрал най-много смелост, започна:

— Това е направо нетърпимо, господарю Мицухару… Трудно ми е изобщо да говоря за него…

И той прикри с ръкава на своята дясна ръка сълзите си.

Другите двама не заплакаха, но трудно можеха да скрият подпухналите си клепачи.

— Нещо случило ли се е?

Мицухару бе съвсем спокоен и тримата му събеседници бързо дойдоха на себе си. Сякаш бяха очаквали да преминат през огън, а сега срещаха само вода. Домакинът забеляза тревогата в погледите им, но остана безразличен.

— Истината е — продължи той, — че това внезапно завръщане означава, че господарят Нобунага се е обидил от нещо. Защо господарят Мицухиде бе освободен от задълженията си по подготовката на пиршеството?

Пръв отвърна Денго:

— Господарят Мицухиде е наш повелител, но ние не сме слепи и тесногръди, та да укоряваме господаря Нобунага безоснователно. Този път наистина много усилия положихме да разберем повода за постъпката на господаря, за да ни стане ясно по какви точно причини и заради каква вина бе отстранен господарят Мицухиде. Станалото е наистина крайно необичайно.

Гърлото на Денго толкова пресъхна, че той не можеше да продължи да говори. Йомода Масатака му се притече на помощ и продължи неговата мисъл.

— Опитахме се да намерим оправдание в предположението, че е имало някаква политическа подбуда, но както и да оглеждахме нещата, не успяхме да открием нищо такова. Явно господарят Нобунага е замислял приема доста отдавна. Защо в последния ден ще отстрани този, на когото е поверил подготовката му и ще постави на негово място някой друг? Изглежда, такава проява на вътрешни дрязги е била нарочно замислена, за да стане видна за госта му, господаря Иеясу.

Генемон продължи нататък:

— Като погледна станалото — така, както го представиха моите спътници — мога да открия само една причина за него и тя изобщо не е оправдана. Постоянната враждебност на господаря Нобунага през последните години го кара да гледа с неодобрение на всичко, което върши господарят Мицухиде. Накрая чувствата му съвсем открито излязоха наяве и така се стигна дотук.

Тримата мъже млъкнаха. Имаше още цял куп неща, за които биха искали да разкажат. След покоряването на Кай например, Нобунага блъсна Мицухиде на дървения под на коридора, нарече го „Тиквоглавец“ и му заповяда да напусне. Господарят им понесе тази обида пред всички, а в Адзучи бе на много пъти унижаван по същия начин. Случки като тази, чието изброяване можеше да продължи безкрайно, сочеха враждебността на Нобунага към Мицухиде и даваха храна за сплетни между служителите на останалите родове. Мицухару бе близък сродник на Мицухиде и по тази причина добре знаеше всичко, което се е случило.

Той изслуша посетителите без ни най-малка промяна в изражението на лицето си.

— Е, значи господарят Мицухиде е бил отстранен безпричинно, така ли? За мен е облекчение да чуя това. И други родове са печелили благоволението или враждебността на господаря Нобунага в зависимост от неговото настроение.

Израженията по лицата на тримата изведнъж се промениха. Устните на Денго неволно се сбърчиха и той с рязко движение се премести по-близо до Мицухару.

— И значи това е облекчение за вас?

— Трябва ли да се повтарям? Вината не е на нашия господар и ако това е станало, просто защото господарят Нобунага не е бил в настроение, господарят Мицухиде би трябвало да оправи нещата, щом господарят Нобунага дойде в по-добро разположение на духа.

Гласът на Денго ставаше все по-развълнуван.

— А не гледате ли на господаря Мицухиде като на някакъв човек, който трябва да раболепничи пред повелителя си, за да спечели неговото благоволение? И това ли трябва да мислим за господаря Акечи Мицухиде? Не намирате ли, че с тези обиди и унижения той е бил докаран до ръба на самоунищожението?

— Вените по слепоочията ви малко са се издули, Денго. Успокойте се.

— От две нощи не ме хваща сън. Не мога да остана спокоен като вас, господарю. Моят повелител и служителите му се затрупани с несправедливост, насмешка, обиди и всякакви укори.

— Ето защо ви моля да се успокоите и да се опитате две или три нощи да поспите.

— Та това е нелепо! — възкликна Денго. — За самураите казват, че опръскали ли са те веднъж с кал, вече е трудно да измиеш срама си. А колко пъти поред моят господар и неговите служители търпят унижения от онзи недостоен повелител на Адзучи? И вчера не ставаше дума само за това, че господарят Мицухиде е отстранен от празненството. След заповедта, която последва, целият род Акечи заприлича на ловни кучета, които биват насъсквани да гонят дивеча по време на хайка. Навярно сте чули, че незабавно трябва да се приготвим за потегляне на запад. От нас се иска да нападнем владенията на Мори в Санин, за да защитим лявата страна на господаря Хидейоши. Как бихме могли да излезем на бойното поле, след като са ни унижили по такъв начин? Ето още един пример за коварството на онова зло куче!

— Овладейте се! Кого наричате зло куче?!

— Господаря Нобунага, същия, който постоянно нарича нашия повелител „Тиквоглавец“. Погледнете Хаяши Садо или Сакума Нобумори и сина му. Те с години даваха своя принос за сегашното могъщество на Нобунага. После, почти веднага след като ги награди с титла и крепост, те бяха задържани заради някакви дребни провинения и единият — осъден на смърт, другият — пратен в изгнание. Този зъл господар винаги прогонва хората около себе си.

— Млъкнете! Как ще говорите така за господаря Нобунага?! Вървете си! Веднага!

Докато Мицухару се караше разгневен на мъжа пред себе си, в градината се чу някакъв звук. Трудно бе да се познае дали са нечии стъпки или само падането на есенни листа.

Ден и нощ се взимаха крайно строги мерки срещу възможни подслушвачи и това дори на места, където присъствието на неприятел едва ли можеше да се очаква. Дори и в градината пред чайния павилион стояха на стража самураи. Един от тях се бе приближил сега до постройката и с наведена за поклон глава стоеше пред вратата. Подаде на Мицухару някакво писмо, отдръпна се малко назад и остана да чака, неподвижен като камък.

Скоро отвътре се чу гласът на Мицухару:

— Ще трябва да дам писмен отговор. Ще го приготвя по-късно. Накарайте монаха да почака.

Стражът се поклони почтително и се върна на мястото си. Сламените му сандали почти не вдигаха шум по пътечката, сякаш не се докосваха до нея.

За миг Мицухару и тримата му посетители останаха да седят, обгърнати в ледено мълчание. От време на време някоя узряла слива тупваше на земята, подобно на удар от дървен чук. Това бе единственият звук, който нарушаваше тишината. Внезапно светъл слънчев лъч проряза хартиените стени на плъзгащата се врата.

— Е, време е да се сбогуваме. Вие имате сега спешна работа — каза Масатака, за да използва възможността да се оттеглят.

Мицухару, който по-рано разви писмото и го прочете пред погледите на тримата мъже, сега отново го сви на руло.

— Защо не поостанете? — попита той усмихнат.

— Не, ще тръгваме. Не искаме да ви се натрапваме повече.

Тримата затвориха плъзгащата се врата зад гърба си и стъпките им заглъхнаха в посока към засводения коридор. Звукът бе, сякаш вървят по тънък лед.

След няколко минути Мицухару също си тръгна. Когато минаваше по коридора, той се отби в стаята на самураите. Веднага помоли за хартия и четка и без колебание се зае с писане, сякаш вече е предварително готов със своя отговор.

— Занесете това на пратеника на игумена на Йокава.

Подаде писмото на един от прислужниците си. След това, сякаш този въпрос вече не го занимава, попита един от оръженосците:

— Още ли спи господарят Мицухиде?

— Когато минавах оттам, в стаята му беше съвсем тихо — отвърна момчето.

При тези думи погледът на Мицухару светна, сякаш за първи път през този ден е наистина спокоен.

Денят отмина. Мицухиде остана в крепостта Сакамото, без да прави нищо. Вече бе получил заповедта на Нобунага да замине за западните области и би трябвало възможно най-бързо да се върне у дома си, за да свика своите служители. На Мицухару му се искаше да му каже, че това да прекарва толкова дълго време в бездействие няма да възстанови неговото добро име в Адзучи. Когато обаче си помислеше как ли се чувства Мицухиде, не можеше да отвори уста да проговори. Огорчението, което така ясно пролича в думите на Денго и Масатака, трябва да е обзело и господарят им.

„Ако е така, помисли си Мицухару, няколко дни почивка и спокойствие ще са най-добрата подготовка за предстоящия поход.“ Той напълно вярваше в благоразумието и самообладанието на своя братовчед. Посети стаята му, за да види как той прекарва времето си. Мицухиде прерисуваше нещо от една отворена книга.

— Я, какво правиш?

Мицухару застана отстрани и се загледа, доволен от спокойствието в държанието на Мицухиде и от това, че ще има за какво да поговорят.

— Мицухару? Не гледай. Още не съм се научил да рисувам пред други хора.

Със срамежливо изражение, каквото не се среща често у хора над петдесетте, Мицухиде остави четката. Толкова се притесни, че скри изхвърлените преди това скици.

— Нима ти преча? — засмя се Мицухару. — А кой е рисувал в книгата, която използваш сега за модел?

— Юшо.

— Юшо ли? Какво прави този човек напоследък? Тук не се е чувало нищо за него.

— Една вечер в Кай неочаквано посети мястото, където бях отседнал. Тръгна си на следващата сутрин, преди изгрев-слънце.

— Странен човек е той.

— Не, не мисля, че може да се нарече просто странен. Той е твърд в намеренията си и сърцето му е непреклонно като жилав бамбук. Може да се е отказал от самурайството, но на мен още ми прилича на воин.

— Чувах, че е на служба при Сайто Тацуоки. Нима го хвалиш, защото до днес е останал верен на своя предишен господар?

— Когато се строеше Адзучи, той единствен отказа да вземе участие в украсата на главната крепост, макар лично господарят Нобунага да го покани за това. Нито славата, нито властта ще го накарат да измени на себе си. Изглежда гордостта не му е позволявала да рисува за неприятеля на своя по-раншен повелител.

В същия миг влезе един от служителите на Мицухару. Коленичи пред тях и двамата млъкнаха. Мицухару се обърна да попита мъжа за какво е дошъл.

Самураят изглеждаше объркан. В ръката си държеше писмо и нещо, написано на дебела хартия и прилично на някакво прошение. В думите му ясно личеше притеснение за това, как ще се отнесе към него Мицухару.

— Пред портите пристигна още един пратеник от игумена на Йокава, който настоятелно поиска от мене да предам повторно това писмо на господаря на крепостта. Отказах, но той отвърна, че изпълнява заповед и няма да си тръгне оттук. Как да постъпя, господарю?

— Какво? Пак същото ли? — учуди се Мицухару и цъкна леко с език. — Преди известно време вече пратих писмо до игумена и внимателно му обясних, че по никакъв начин не бих могъл да се съглася с това, което той иска от мен. Ненужно е значи да повтаря молбата си. Въпреки това той продължи да настоява и след това още на два-три пъти ми пращаше писма. Наистина упорит е този човек. Просто откажете да приемете писмото и отпратете вестоносеца.

— Да, господарю.

С тези думи самураят тръгна да се отдалечава, като все още държеше посланието в ръката си. Имаше вид, сякаш са смъмрили самия него.

Веднага щом мъжът излезе, Мицухиде се обърна към своя братовчед:

— Да не би това да е игуменът на Йокава на връх Хиеи?

— Точно така.

— Преди години ми бе заповядано да участвам при опожаряването на Хиеи. Тогава избивахме не само монасите-воини, но също и свети люде, жени и деца. Посичахме ги без разлика на пол и възраст и хвърляхме телата им в пламъците. Така опустошихме върха, че там не можеше да се очаква да поникнат дървета, какво остава да заживеят отново хора. А сега, изглежда, свещениците, оцелели от клането, са се върнали и се опитват да възстановят живота на това място.

— Така е. Според онова, което чувам, планината е все така покрита от руини, но там са се заселили хора с дълбока мъдрост. Те се опитват да съберат наново разпръснатите остатъци от вярващите и правят всичко, за да върнат планината към миналото й.

— Докато господарят Нобунага е жив, това ще стане трудно.

— Самите монаси добре разбират това. Насочили са всичките си усилия към двора и се опитват да измолят от Императора указ, който да склони господаря Нобунага да отстъпи. Изгледите за такова нещо обаче са слаби и напоследък те търсят опора в хората от народа. Обикалят областите до последната, измолват помощи, чукат на всяка една врата. Сега дори чух, че на мястото на старите храмове са издигнали временни светилища.

— Е, тогава значи вестоносецът, който праща при теб игуменът на Йокава, сигурно е имал нещо общо с тези техни усилия.

— Не.

Мицухару бързо отмести поглед и се вгледа кротко в лицето на Мицухиде.

— В интерес на истината — продължи той, — реших, че не си заслужава да те безпокоя заради нещо такова, тъй че сам го отпратих. Понеже сега обаче ме питаш за това, сигурно трябва да обясня за какво става дума. Игуменът на Йокава знаеше, че ще отседнеш тук и искаше поне веднъж да се срещне с тебе.

— Игуменът е поискал да се срещне с мен ли?

— Да. Освен това в своето писмо той моли за това, почитаемото име на господаря Мицухиде да бъде прибавено към тези на спомоществователите за възобновяването на връх Хиеи. Отговорих му, че и двете неща са напълно изключени.

— И въпреки че си му отказвал по този начин, той още на няколко пъти е пращал вестоносци до крепостта, така ли? От почит към господаря Нобунага не бих посмял да прибавя името си към тези на спомоществователите, но се питам дали е нужно такова колебание по въпроса просто за една среща.

— Намирам, че за теб е напълно ненужно да ходиш при този човек — възрази Мицухару. — Какъв ще е смисълът, ти, който водеше войските при разрушаването на връх Хиеи, да се срещаш днес с един оцелял от това разрушаване свещеник?

— По онова време той ни беше враг. Сега обаче връх Хиеи е напълно безпомощен и хората там са склонили глави и са се заклели във вярност към Адзучи.

— Да, поне привидно. Но как другарите и сродниците на избитите или пък монасите, чиито старинни храмове и манастири са били опожарени, ще забравят негодуванието, което толкова години са таили в сърцата си? Мъртвите трябва да бяха към десет хиляди, а постройките стояха на онова място от времето на свети Денгьо.

Мицухиде въздъхна шумно.

— Нямаше начин да заобиколя заповедите на Нобунага и през онази година трябваше и аз да се причисля към обезумелите подпалвачи на връх Хиеи. Сам пронизвах със сабята си и монаси-воини, и безброй невинни монаси и миряни, стари и млади. Щом днес си спомня за това, сърцето ми се къса като самата опожарена планина.

— Но ти винаги си казвал, че трябва да гледаме широко на нещата. Струва ми се, че сега не постъпваш по този начин. Погубил си едного, за да спасиш мнозина. Щом си опожарил един връх, но Законът на Буда засияе ярко на още пет и после на стотина след тях, то мисля, че извършените от нас самураите убийства не може да са били престъпление.

— Естествено, прав си. Но аз не мога да не пролея поне една сълза на състрадание заради връх Хиеи, Мицухару! Пред другите трябва да проявявам въздържаност, но сега, като обикновен човек, смятам, че никому не би навредила една молитва за планината. Не съм ли прав? Утре ще отида сам на върха, без да обявявам името си. Ще се срещна с игумена и веднага ще се върна.

Тази нощ, дори след като си легна в постелята, Мицухару не можа да заспи от притеснение. Защо Мицухиде е толкова привлечен от идеята да отиде на връх Хиеи? Дали той, Мицухару, да се опита да го спре или ще е по-добре да го остави да постъпи, както желае? Като се вземе предвид сегашното положение на Мицухиде, най-добре би било той изобщо да не се свързва с възобновяването на връх Хиеи. Нито пък ще е от полза за него да се среща с игумена.

Дотук за Мицухару всичко бе ясно. Защо обаче братовчед му изглеждаше така недоволен от това, че той отпрати на своя глава вестоносеца и отказа да изпълни молбата на игумена? В крайна сметка, Мицухиде изглежда не остана особено доволен от постъпката на Мицухару.

Какъв ли замисъл зрее в главата на Мицухиде и какво общо има тук връх Хиеи? Очевидно посещението му, когато бъде разкрито, ще даде добра храна за клевети, че заговорничи против Нобунага. Освен това тъкмо преди потеглянето на поход в западните области това със сигурност е само губене на време.

— Ще го спра. Каквото и да каже, ще го спра — пророни Мицухару.

Веднъж взел такова решение, той най-сетне затвори очи. Ако се противопостави открито, най-вероятно братовчед му ще го скастри или поне ще се ядоса. Въпреки това бе готов да направи каквото може, за да предотврати неговото посещение. С тази мисъл заспа.

На следващата сутрин стана по-рано от обикновено. Докато се миеше, чу от главния коридор, който водеше към входа, шум от бягащи нозе. Извика и спря един от самураите.

— Кой излиза?

— Господарят Мицухиде.

— Какво?!

— Така е, господарю. Облякъл е леки дрехи за планината. Придружава го само Амано Генемон. Искат да яздят чак до Хийоши. Поне така каза господарят Мицухиде, докато си обуваше сламените сандали преди малко на изхода.

Мицухару никога не пропускаше да каже своята утринна молитва в светилището на крепостта и пред семейния олтар. Тази сутрин обаче забрави и за двете. Бързо се облече, препаса дългата и късата си сабя и забърза към вратата. Мицухиде и неговият служител обаче вече бяха тръгнали. На прага, загледани в белите облаци над Шимейгатаке, стояха само изпращачите им.

— Изглежда, дъждовният сезон и тук е към края си.

Утринната мъгла в горичката зад крепостта още не се беше вдигнала и околността приличаше почти изглед от морското дъно. Двамата конници преминаха в тръс между дърветата. Над тях, махайки тържествено с крила, прелетя голяма птица.

— Времето е хубаво, нали, Генемон?

— Ако се задържи така, върхът скоро ще се види съвсем ясно.

— Отдавна не съм се чувствал така добре — добави Мицухиде.

— Само заради това си е заслужавало да дойдем дотук.

— Най-вече искам да се срещна с игумена на Йокава. Това е единствената ми цел.

— Смея да кажа, че той сигурно ще се изненада да ви види.

— Ако го бях поканил в крепостта Сакамото, щяха да плъзнат подозрения. Трябва да се видим насаме. Уредете нещата, Генемон.

— По-вероятно е да ви познаят в подножието на върха, отколкото на самия връх. Много неприятно ще е, ако по селата се разчуе, че господарят Мицухиде е излязъл да се разхожда някъде насам. Поне до Хийоши ще е добре да заметнете лицето си с качулката.

Мицухиде покри главата си така, че се виждаше само устата му.

— Дрехите ви са съвсем обикновени, а седлото ви е като на прост войник. Надали някой ще си помисли, че сте господарят Акечи Мицухиде.

— Но ако се отнасяте към мен така почтително, хората веднага ще заподозрат нещо.

— За това не бях помислял — засмя се Генемон. — Отсега нататък ще внимавам повече, но моля да не ми се сърдите, ако съм неучтив.

В подножието на връх Хиеи от две-три години напредваха възстановителни работи и улиците на Сакамото постепенно си връщаха предишния вид. Когато двамата ездачи прекосиха селото и завиха по пътеката, която водеше към храма Енряку, утринното слънце накрая огря водите на езерото.

— Какво ще правим с конете, когато тръгнем да се качваме пеш? — попита Генемон.

— На мястото на старото светилище са построили ново. Трябва наблизо да има селски къщи. Ако ли не, ще можем просто да ги оставим при някой от прислужниците в самия храм.

Някакъв самотен ездач пришпорваше коня си, за да ги настигне.

— Да не би някой да ни търси? — зачуди се Генемон с известна загриженост.

— Сигурен съм, че ако е зад нас, трябва да е Мицухару. Вчера изглежда искаше да ми попречи да дойда тук.

— Добросърдечие и искреност като неговите рядко се срещат у хората в наше време. Почти прекалено добър е за самурай.

— Точно Мицухару е, както и предполагах.

— Изглежда има намерение да ви спре, господарю.

— Е, каквото и да каже, няма да го отпращам. Може пък да не се опита да ми попречи. Ако бе така, сигурно щеше да сграбчи моя кон за юздите още на портата на крепостта. Вижте, и той е облечен като за планина.

В крайна сметка, преди да излезе от крепостта, Мицухару промени решението си. Сметна, че най-добре ще е да не се противопоставя на Мицухиде, а по-скоро да отиде с него и да го предпази от възможна грешка.

Настигна коня на братовчед си и му се усмихна широко.

— Много бърз сте за мен, господарю. Тази сутрин направо ме стреснахте. Не предполагах, че ще тръгнете толкова рано.

— Аз пък не мислех, че ще искаш да дойдеш с мен. Ако се бяхме уговорили снощи, нямаше да препускаш така подире ни.

— Грешката е моя. Дори и преоблечен, все пак смятах, че с вас ще бъдат поне още десетина души, които да носят храна и постелки. А и не очаквах да яздите толкова бързо.

— Бих искал да е така, но това не е обикновен излет — отвърна Мицухиде. — Единствената цел на днешното пътуване е да се помоля за онези, които преминаха преди години през пламъците на ада и да устроя поне една възпоменателна служба в тяхна памет. Не съм и помислял да взимам със себе си хубаво саке или ястия.

— Вчера може да съм казал нещо обидно за вас, но това е просто понеже съм предпазлив по природа. Не исках да направите нещо, което може да бъде разбрано криво в Адзучи. Като се вземе предвид как сте облечен и че намерението ви е да почетете паметта на мъртвите, дори и да чуе за това, господарят Нобунага, сигурен съм, няма да има в какво да ви упрекне. В интерес на истината, въпреки че живея в крепост, която е така близо до Сакамото, не съм ходил нито веднъж на върха. Ето защо сметнах днешния ден за добра възможност да посетя светилищата. Е, Генемон, водете.

Мицухару пришпори коня си и като вървеше успоредно с Мицухиде, продължи да поддържа разговора, сякаш от страх да не би братовчед му да се отегчи. Приказваше за растенията и цветята, които виждаха покрай пътя, обясняваше навиците на различните птици, които различаваше дори само по гласовете им и изобщо проявяваше загрижеността на добра болногледачка, която се опитва да разтуши своя болен.

Мицухиде не можеше да не отвърне на такава искрена проява на привързаност. Но докато Мицухару говореше само за природата, неговият собствен ум, дали спи, будува или просто държи четка за рисуване, бе погълнат от човешките дела. Живееше сред хората, между враждуващи демони и пламъци от гняв и завист. Макар над планината да се носеше песента на кукувица, горещата кръв, която пареше в слепоочията му откакто си тръгна от Адзучи, още не се беше охладила.

Докато изкачваше връх Хиеи, сърцето на Мицухиде дори за миг не намери покой. Колко пусто изглежда сега това място в сравнение с някогашното си благоденствие. По пътя покрай река Гонген към Източната пагода тримата не видяха и следа от жива душа. Само песента на птиците оставаше същата. От древни времена върхът се бе прочул като обиталище на редки птици.

— Не виждам и един монах — каза Мицухиде, застанал пред някакъв разрушен храм. Размерът на причинените от Нобунага разрушения направо го изненадваше. — Няма ли поне един жив човек на този връх? Нека погледнем в главния храм.

Изглеждаше съвсем разочарован. Може би бе очаквал, въпреки победата на Нобунага, да види на този връх признаци за възродената сила на монасите-воини.

Когато обаче най-сетне стигаха до мястото на някогашния храм и зала за беседи, там нямаше нищо освен купчини пепел. Само около стария манастир бяха издигнати прости хижи. От тях се носеше мирис на тамян и Генемон отиде да види кой е там. Завари петима планински отшелници да седят край гърне с оризова каша, която вреше на огъня.

— Казаха, че игуменът на Йокава не е тук — предаде Генемон.

— Щом него го няма, дали не можем да се срещнем с някой книжник или старейшина от старо време?

Генемон отиде повторно да попита, но отговорът му не беше насърчаващ.

— Изглежда на върха няма такъв човек. Не им е позволено да се връщат без изричното разрешение на Адзучи или управителя на Киото. Освен това и досега законът не признава постоянни жилища на този връх, освен за ограничен брой монаси.

— Законът си е закон — каза Мицухиде, — но вярата не е пламък, който да може да угасиш с вода. Като си помисли човек, старейшините най-вероятно са ни сметнали за войници от Адзучи и са се скрили. Игуменът и оцелелите старейшини сигурно са сега тук. Обяснете на тези хора, че не трябва да се боят от нас, Генемон, и ги попитайте отново.

Служителят понечи да се отдалечи, но Мицухару се обърна към Мицухиде:

— Ще отида аз. Генемон има навик да задава въпросите си така сурово, че надали ще му кажат още нещо.

Докато чакаше Мицухару обаче, Мицухиде срещна някого, когото изобщо не бе очаквал да види тук.

Мъжът бе облечен в зеленикавокафяво наметало и расо със същия цвят. Носеше тесен бял панталон и сламени сандали. Минаваше седемдесетте, но устните му бяха червени като на младеж. Веждите пък се открояваха чисто бели. Приличаше на жерав в монашески дрехи. С него вървяха двама прислужници и дете.

— Господарю Мицухиде? Е, изобщо не очаквах да ви срещна тук. Чух, че сте в Адзучи. Какво ви води днес на този опустошен връх?

Не говореше като старец; гласът му отекваше съвсем ясно, а устата непрекъснато се усмихваха.

Мицухиде, напротив, беше този, който изглеждаше объркан. Острият поглед в очите на стареца сякаш го смути и той отвърна колебливо:

— Доктор Манасе, нали? От няколко дни съм в крепостта Сакамото и си помислих, че малко разходка из планината може да ме поосвежи след този мрачен дъждовен сезон.

— За ума и тялото няма по добро лекарство от прочистването на чи. Хубаво с човек да се разхожда сред природата и да усеща връзката си с нея. От пръв поглед личи, че напоследък сте били преуморен. За да се лекувате ли се връщате в областта си? — попита докторът.

Очите му се свиха като иглички. По някаква причина за Мицухиде бе невъзможно да заблуждава някого с такива очи. Манасе лекуваше от времето, когато шогун беше Йошитеру, бащата на Йошиаки. Двамата с Мицухиде не се бяха срещали от доста време, но в Адзучи прочутият лекар бе доста чест посетител. Нобунага често го канеше да му гостува за чайни церемонии и го викаше незабавно винаги, когато се разболее. Имаше му повече доверие, отколкото на собствените си лекари.

Нравът на Манасе обаче бе такъв, че той не обичаше да става човек на никой властник. Живееше в Киото и пътуването до Адзучи, въпреки доброто му здраве, бе за него бреме.

Мицухару се върна, без да е стигнал до хижата. Генемон бе изтичал да го повика обратно.

— Случайно срещнахме един човек и положението стана неудобно — прошепна му той, докато крачеха назад.

Щом обаче позна Манасе, Мицухару с охота се включи в разговора. Явно от дълго време бе в приятелски отношения с лекаря.

— Каква приятна изненада! Та това е доктор Манасе. Винаги изглеждате по-здрав от мъж в разцвета на силите си. Днес ли пристигате от Киото? На излет в планината ли сте дошли?

Манасе обичаше да разговаря и сега се радваше на познатите, които е срещнал.

— Всяка година през пролетта или в началото на лятото се изкачвам на връх Хиеи. После правя същото наесен. Знаете ли, тук трябва да растат още много непознати за нас лечебни треви.

Манасе говореше, без видимо да обръща особено внимание на Мицухиде. Само от време на време го стрелваше с погледа на лекар. Най-сетне насочи разговора към здравето на господаря.

— От господаря Мицухару разбрах, че в скоро време ще си тръгнете оттук, за да се присъедините към похода на запад. Грижете се добре за здравето си. Мине ли петдесетте, човек, колкото и да е силен, не може вече да не мисли за възрастта си.

В думите му личеше искрена загриженост.

— Така ли? — усмихна се Мицухиде, сякаш става дума за някой друг. — Напоследък, струва ми се, бях малко понастинал, но все пак се чувствам достатъчно здрав.

— О, на ваше място нямаше да съм така сигурен. Добре е болният винаги да съзнава, че е болен и да взима необходимите мерки за своето лечение. Не бива от самоувереност да забравяме за здравето.

— Е, мислите ли, че ми има нещо сериозно?

— Само по цвета на лицето и по гласа ви мога да позная, че не сте така здрав както обикновено. Но това не нещо сериозно — навярно просто телесните ви органи са се преуморили и свързаните с тях сили не са в обичайното равновесие.

— Съгласен съм, че съм преуморен. През последните години, докато се сражавах в различни битки и служех по друг начин на господаря, много пъти подлагах това тяло на тежки изпитания.

— Да говоря такива неща на човек с вашите знания е сигурно все едно да обясняваш Дхарма на Буда, но все пак — грижете се за здравето си. Петте вътрешности — черният дроб, сърцето, жлъчката, дробовете и бъбреците — се проявяват чрез петте телесни течности, петте сили и петте шума. Ако например боледува черният ви дроб, ще имате обилни сълзи; ако не сте на ред със сърцето, то колкото и да сте храбър иначе, ще ви обземат страхове; ако се разстрои жлъчката, лесно ще се гневите; ако дробовете не работят както трябва, умът ви ще се мъчи от нещо, без сам да можете да разберете какво е то. А ако отслабнат бъбреците, настроението ви ще бъде менливо и непостоянно.

Манасе се загледа в цвета на лицето на Мицухиде. Но господарят бе уверен в доброто си здраве и нямаше намерение да се вслушва в съветите на лекаря. Направи всичко, за да прикрие с усмивка чувствата си, но го обзе някакво безпокойство. Накрая търпението му се изчерпа дотам, че като че ли вече само чакаше добър повод да се раздели със стареца.

Манасе обаче искаше докрай да каже това, което мисли. Добре разбираше смисъла на погледа, с който го гледа сега Мицухиде и продължи да го наставлява.

— Когато ви видях, най-напред ме впечатли цветът на кожата ви. Изглежда нещо много ви плаши или тревожи. Потискате гнева в очите си, но в тях аз долавям не само мъжка ярост, а и женски сълзи. Не ви ли се е случвало напоследък да ви побият нощем тръпки чак до краищата на пръстите? А имали ли сте непривичен шум в ушите? Не ви ли е пресъхвала устата и не сте ли усещали в нея вкус, сякаш дъвчете тръни? Имате ли някое от тези оплаквания?

— Имал съм безсънни нощи, но миналата спах добре. Благодарен съм ви за загрижеността. През време на похода особено ще внимавам за лекарствата и храната си.

И като намери повод да приключи разговора, Мицухиде даде на Генемон и Мицухару знак, че е време да си тръгват.

Същия ден служителят на Акечи Шинши Шикодзаемон потегли със закъснение от Адзучи за крепостта Сакамото, придружен от малка група хора. Господарят му Мицухиде си тръгна така бързо, че Шинши трябваше да остане да се погрижи за това, което другите не бяха успели да свършат на заминаване.

Веднага щом свали пътните си дрехи, в стаята му се насъбраха неколцина души и го заразпитваха.

— Какво стана, след като заминахме?

— Какви слухове се носят в Адзучи, след като Негово Височество си тръгна оттам?

Шинши отвърна със стиснати зъби.

— От заминаването на Негово Височество минаха само осем дни, но за хората, които служат на рода Акечи, това биха като три години, прекарани върху легло с пирони. Хората в Адзучи, до последния слуга и просяк, минаваха покрай празната зала за угощения и сипеха обиди: „Тук ли е бил господарят Мицухиде? Нищо чудно, че мирише на развалена риба. След такъв позор нищо вече не може да върне благоволението на нашия господар към този тиквоглавец.“

— И никой ли не упрекна господаря Нобунага в неблагоразумие и несправедливост?

— Трябва поне някои от служителите да са проявили разбиране. Какво казват те?

— След като Негово Височество си замина, празненствата за посрещането на господаря Иеясу продължиха. Цялата крепост се занимаваше само с това. Може господарят Иеясу да е намерил за необичайна тази внезапна смяна на човека, натоварен да отговаря за уреждането на угощенията; във всеки случай чух, че попитал господаря Нобунага защо господарят Мицухиде е изчезнал така неочаквано. Господарят Нобунага небрежно отговорил, че го е накарал да се върне у дома си.

Всички, които чуха тези новини, прехапаха устни. Шинши продължи с думите, че за повечето старши служители на рода Ода това изглежда е направо добре дошло. Освен това, възможно е Нобунага да е намислил да остави целия род Акечи в немилост и да го премести в някоя отдалечена област. Това наистина е само слух, но рядко има дим без огън. Любимият оръженосец на Нобунага Ранмару бе син на Мори Йошинари, служителя на Ода, който преди години падна в битката при Сакамото. Заради това Ранмару тайно желаеше крепостта в Сакамото за себе си. Носеше се даже слух, че тя с половин уста му е била обещана от Нобунага.

Имаше и още. Мнозина бяха на мнение, че най-вероятно Мицухиде е получил заповед да настъпи към пътя за Санин, за да бъде направен управител на тази област веднага след като я е заел с войската си. Тогава близката до Адзучи крепост Сакамото ще се падне на Мори Ранмару.

Като доказателство за това Шинши даде заповедта на Нобунага към Мицухиде от деветнадесети. После извърна разгневен лице. Нямаше нужда да обяснява. Тази заповед бе разгневила и Мицухиде, и всеки един от неговите служители. Тя гласеше:

Трябва да охранявате тила на войската при Бичу. Тръгнете от областта си в близките дни, за да бъдете на бойното поле преди мене. Там чакайте заповеди от Хидейоши.

Това писмо бе разпратено до всички военачалници и служители на рода Ода и явно написано под диктовката на Нобунага. Щом стигна до воините на Акечи, гневът им прерасна от сълзи в ярост. Родът Акечи по начало винаги бе смятан за по-високостоящ от Икеда и Хори и значи — на една степен с Хашиба (този на Хидейоши) и Шибата. Въпреки това името на техния господар стоеше сега по-долу от онези на предводителите на тези родове. Освен това го бяха поставили под началството на Хидейоши.

Незачитането на неговото положение в обществото бе за един самурай най-голямата възможна обида. Сега към срама от случилото се на угощението се прибавяше и тази военна заповед. Хората на Акечи отново бяха извън себе си. Бе привечер и залязващото слънце хвърляше по стените своите последни отблясъци. Никой не каза нищо, но сълзи се стичаха по бузите на мъжете. В същото време от коридора се чуха стъпките на няколко самураи. Помислили, че се връща господарят им, всички мъже скочиха на крака да го посрещнат.

Само Шинши остана на място, все така облечен в дрехите си за път. Чакаше да го повикат. Мицухиде, току-що върнал се от връх Хиеи, се изкъпа, вечеря и тогава го покани при себе си.

При него нямаше никой друг освен Мицухару. Шинши добави към новините си нещо, което не бе казал пред другите служители — Нобунага вече е взел решение и на двадесет и девети се готви да потегли от Адзучи. Ще прекара една нощ в Киото и после веднага ще продължи на запад.

Мицухиде внимателно слушаше. В погледа му личеше присъщата нему ясна и точна мисъл. При всяка дума на Шинши кимваше.

— Колко души ще го придружават? — попита.

— Няколко служители и около тридесет-четиридесет оръженосци.

— Какво?! С толкова малко хора ли ще тръгне за Киото?

Мицухару само мълчаливо ги слушаше, но сега, когато самият Мицухиде нямаше вече какво да каже, той помоли Шинши да си върви.

Служителят остави братовчедите насаме. Мицухиде сякаш искаше да довери нещо на Мицухару, но този така и не му даде възможност за това. Веднага заговори за вярност към Нобунага и подкани Мицухиде да побърза към западните области, за да не разгневи господаря си. През последните четиридесет години Мицухиде винаги бе разчитал на предаността и постоянството на своя братовчед и сега му се доверяваше като на най-сигурния човек в рода. Ето защо, макар мнението на Мицухару да не бе в съзвучие с това, което замисляше вътре в себе си, той не можеше да му се сърди или да се опитва да го подтикне към нещо друго.

След няколко мига на пълно мълчание Мицухиде изведнъж се обади:

— Да пратим тази вечер няколко души при моите служители в Камеяма. Нека се приготвят колкото се може по-бързо за поход. Ще уредиш ли това, Мицухару?

Мицухару се изправи с доволно изражение.

Тази нощ една малка група хора бързо потегли към крепостта Камеяма.

Някъде към четвъртия час на нощта Мицухиде внезапно се изправи в леглото си. Сънувал ли бе нещо? Или кроеше някакъв план, мисълта за който внезапно го бе стреснала? След малко пак придърпа завивките върху себе си, зарови лице във възглавницата и се опита отново да заспи.

Мъгла ли има навън или вали? Това шумът на вълните в езерото ли е или вятърът, който духа от връх Хиеи? Този вятър цяла нощ свири в улуците на дома. Макар течението да не успя да влезе вътре, пламъкът на свещта край възглавницата на Мицухиде потрепваше, сякаш някакъв зъл дух се опитва да го изгаси.

Мицухиде се обърна в постелята. Макар по това време на годината нощите да бяха къси, на него му се струваше, че утрото се бави необичайно дълго. Тъкмо дишането му се бе вече успокоило и той изведнъж отново отметна завивките и стреснат седна в леглото.

— Има ли някой? — извика към стаята на оръженосците.

Някъде далеч се отвори плъзгаща се врата. Оръженосецът, който пазеше нощна смяна, влезе тихо и се просна по очи на пода.

— Кажи на Матабей да дойде веднага тук — заповяда Мицухиде.

Всички в самурайските стаи спяха, но тъй като господарят бе пратил предния ден хора в Камеяма, служителите не знаеха кога самият той ще потегли на поход и бяха напрегнати. Всеки си бе легнал тази вечер с дрехи за път до възглавницата.

— Викали сте ме, господарю.

Йомода Матабей бързо се появи. Беше един от младите здравеняци, които на времето привлякоха погледа на Мицухиде и бяха взети на служба при него. Господарят му направи знак да се приближи и прошепна някаква заповед в ухото му.

При това, което чу, по лицето на младежа се изписа силна възбуда.

— Тръгвам веднага! — отвърна той, готов с цената на всичко да оправдае възложеното доверие.

— Ще те познаят като самурай на Акечи, така че върви бързо, преди да се е съмнало. И внимавай да не допуснеш някоя глупава грешка.

Матабей тръгна, когато до зазоряване оставаше още известно време. Едва сега Мицухиде успя да заспи истински. Противно на навиците си не напусна стаята, преди да се е развиделило напълно. Много от служителите му предполагаха, че рано този ден ще потеглят за Камеяма и вече очакваха такава заповед. Бяха твърде изненадани да открият, че господарят им спи до толкова късно.

Някъде по пладне в залата се чу ведрият глас на Мицухиде.

— Вчера цял ден се разхождах в планината и през нощта спах така добре, както не бях спал от дълго време насам. Може би затова днес се чувствам толкова бодър. Настинката изглежда напълно ми е минала.

Служителите се спогледаха с радостни погледи, сякаш сами са се оправили от някаква тежка болест.

— Тази вечер, през втората половина на Часа на петела, ще тръгнем от Сакамото. После пресичаме река Ширакава, минаваме през северно Киото и се връщаме в Камеяма. Дотогава пригответе всичко необходимо за път.

До Камеяма щяха да го придружат повече от три хиляди воини. Вечерта наближаваше. Мицухиде облече дрехи за път и отиде да потърси Мицухару.

— Тръгвам за западните области и нямам представа кога ще се върна оттам. Бих искал тази вечер да седнем да вечеряме заедно с теб, жена ти и децата.

Така, преди Мицухиде да замине, всички се събраха отново в семеен кръг.

Най-възрастният човек на масата бе своенравният чичо на Мицухиде — Чокансай. Преди време той бе положил монашески обет. Тази година навършваше шестдесет и шест, но здравето му оставаше безупречно. Обичаше много да пуска шеги. Седна до седемгодишния син на Мицухару и започна добродушно да се закача с него.

Общителният старец обаче бе единственият, който остана весел от началото до края на вечерта. Той дори не подозираше за подводните скали, които застрашават рода Акечи и просто бе поверил своите оставащи години живот на един кораб, който, струваше му се, се носи по пролетно и все така безметежно на вид море.

— Тук е така хубаво, сякаш вече съм се върнал у дома. Подай тази чаша на Мицутада, дядо.

Мицухиде вече бе пресушил две-три чаши и сега протегна поредната към Чокансай, който на свой ред я връчи на Мицутада.

Мицутада бе началник на крепостта Хачиджо и днес тъкмо бе пристигнал. Беше най-младият от тримата братовчеди.

Изпи сакето и като се протегна към Мицухиде, му подаде чашата. Съпругата на Мицухару вдигна бутилката, за да му налее отново и тъкмо в този миг ръката на Мицухиде стреснато затрепери. Обикновено не бе от тези, които ще се смутят от някакъв шум, но сега някой от войниците заудря барабан пред портите на крепостта и кръвта сякаш се отдръпна леко от лицето му.

Чокансай се обърна към Мицухиде и каза:

— Скоро ще е Часът на петела. Това трябва да е за вашите отряди, за да се съберат в строя.

Настроението на Мицухиде изглежда помръкна още повече.

— Знам — каза той с горчив глас и пресуши последната си чаша.

След кратко време вече бе на седлото. Под бледите нощни звезди трите хиляди мъже напуснаха крепостта край езерото. Извитата им редица се изгуби в полите на Шимейгатаке. Бе вечерта на двадесет и шести.

Мицухару наблюдаваше тяхното отпътуване от върха на крепостната кула. Щеше да събере служителите си от Сакамото и сам да се присъедини към главната войска по-късно, в Камеяма.

Отрядите на Мицухиде продължиха да вървят напред. Точно в полунощ мъжете заобиколиха Шимейгатаке и от южната му страна видяха заспалия Киото.

За да пресекат река Ширакава, трябваше да се спуснат по склона на връх Урию и да излязат на пътя южно от храма Ичиджо. Досега се бяха катерили все нагоре, а оттук нататък започваха да слизат.

— Починете си!

Мицутада предаде заповедта на Мицухиде на отрядите.

Мицухиде също слезе от седлото за кратка почивка. Ако беше ден, щеше да може да види какво става по улиците на столицата. Сега обаче очертанията на града бяха потънали в мрак и в него се различаваха само покривите на големите храмове и пагоди и течението на реката.

— Не ни ли е настигнал още Йомода Матабей?

— Не съм го виждал от снощи. Да не сте го пратили с някакво поръчение, господарю?

— Точно така.

— Къде е отишъл?

— Скоро ще разберете. Ако се върне, пратете го при мен. Дори и вече да сме на път.

— Да, господарю.

В този миг Мицухиде млъкна и погледът му отново затърси нещо между черните покриви на столицата. Може би защото нощната мъгла се поразреди или понеже очите му привикнаха с тъмнината, той постепенно успя да различи отделните постройки в града. Най-ясно се забелязваха белите стени на двореца Ниджо.

Естествено, това ярко петно веднага привлече взора на Мицухиде. Там бе отседнал синът на Нобунага, Нобутада. Там бе също и Токугава Иеясу, напуснал преди няколко дни Адзучи и пренесъл се в столицата.

„Господарят Иеясу може вече и да си е тръгнал“, помисли си Мицухиде.

Най-сетне се изправи бързо и с това накара всичките си военачалници да скочат на крака.

— Да вървим. Коня ми!

Недоумение се разпростря между неговите подчинени като вълна, предизвикана от внезапния пристъп на неспокойния му ум. През последните няколко дни често се беше отделял от служителите си и се бе държал повече като отшелник, отколкото като водач на самурайски род.

Макар да им бе трудно да намират пътя си в тъмното, войниците, които следваха Мицухиде, постепенно се спуснаха и наближиха покрайнините на столицата. Бяха наобиколили своя господар и с викове си сочеха един другиму пътя.

Щом редицата от три хиляди мъже и коне стигна до река Камо и спря за миг там, войниците всички се обърнаха и погледнаха назад. Мицухиде направи същото — по червените вълни на реката разбра, че утринното слънце изгрява над планинското било зад тях.

Офицерът, който отговаряше за храненето на войската, се приближи до Мицутада и го попита дали ще закусват.

— Тук ли ще посрещнем деня или ще продължим до Нишиджин?

Мицутада се канеше да попита Мицухиде какви са намеренията му, но в същия миг Йомода Масатака спря коня си до този на господаря. Двамата се загледаха съсредоточено към Ширакава, която бяха прекосили. Мицутада изчака, за да не прекъсва разговора им.

— Това Матабей ли е, Масатака?

— Изглежда, да.

Мицухиде и Масатака гледаха към един конник, който бързо приближаваше към тях през утринната мъгла.

— Матабей.

Мицухиде махна на мъжа, когото бе очаквал и се обърна към военачалниците наоколо си:

— Тръгнете напред и прекосете реката. След малко ще дойда и аз.

Предните редици вече бяха нагазили в плитката Камо и стигаха чак до отсрещния бряг. Останалите се пълководци отдалечиха от Мицухиде и конете им завдигаха бели пръски пяна в бистрата вода. Един по един пресякоха течението.

Мицутада се възползва от случая да попита:

— Къде ще закусим? Дали ще е удобно да спрем в Нишиджин?

— Трябва всички вече да са огладнели, но не бива да спираме в очертанията на града. Нека първо стигнем до Китано — отвърна Мицухиде.

На около петдесет разкрача Йомода Матабей слезе от седлото и омота поводите на коня си около някакъв в забит реката кол.

— Мицутада и Масатака, вие също прекосете реката и изчакайте на другия бряг. Ще дойда скоро.

След като и тези двамата се бяха отдалечили на известно разстояние, Мицухиде се първи път се обърна с лице към Матабей. Направи му знак с очи да се приближи още.

— Да, господарю.

— Какво става в Адзучи?

— Това, което ви е съобщил по-рано Амано Генемон, изглежда е съвсем вярно.

— Изпратих повторно теб, за да имам точни сведения за заминаването на господаря Нобунага на двадесет и девети за столицата. Исках да знам колко души ще вземе със себе си. Няма смисъл да ми казваш, че предишните сведения били верни. Кажи ми ясно — такова ли е числото на хората?

— Сигурно е, че ще тръгне от Адзучи на двадесет и девети. Не можах да науча имената на военачалниците, които ще го придружават, но стана ясно, че с него ще са четиридесет-петдесет оръженосци и лични прислужници.

— А къде ще отседне в столицата?

— В храма Хоно.

— Какво?! Хоно ли?

— Да, господарю.

— Не в двореца Ниджо?

— Според всички сведения ще нощува в Хоно — отвърна недвусмислено Матабей, за да не бъде смъмрен отново.

Светилището на Бога на огъня

В самата среда на кирпичената ограда имаше голяма врата, а всеки от по-малките вътрешни храмове имаше своя стена и вход. Цялата борова гора бе сякаш грижливо пометена и приличаше на градина за дзен-съзерцание. Птичата песен и слънчевата светлина, която минаваше през клоните, правеха всичко да изглежда още по-спокойно.

След като вързаха конете си, Мицухиде и неговите служители изядоха приготвената за закуска и обед храна. Макар да бяха възнамерявали да закусят край река Камо, в крайна сметка изчакаха, докато пристигнат в Китано.

Войниците носеха припаси за един ден — проста храна от сурово бобено пюре, мариновани сливи и кафяв ориз. Не бяха яли от снощи и сега с наслада преглъщаха.

Трима-четирима монаси от близкия храм Мьошин разпознаха в хората служители на рода Акечи и ги поканиха в храмовия двор.

Мицухиде седеше на едно походно столче под сянката на завесата, която неговите служители бяха разпънали. Беше свършил да се храни и сега диктуваше писмо на секретаря си.

— Свещениците от храма Мьошин… та те са най-подходящите вестоносци! Повикайте ги! — нареди той на един оръженосец.

Щом монасите пристигнаха, Мицухиде им повери току-що написаното от неговия секретар писмо.

— Моля ви, ще занесете ли това бързо в дома на поета Шоха?

После веднага стана и се приближи към коня си.

— Боя се, че нямам много време за това пътуване — додаде той, като се обърна към монасите. — Ще трябва да се откажа от срещата с вашия игумен. Поздравете го от мен, ако обичате.

Започна да става горещо. Пътят за Сага бе необикновено сух и копитата на конете вдигаха във въздуха облаци прах. Мицухиде яздеше мълчаливо и с присъщата си предпазливост прехвърляше през своя ум някакъв план. Обмисляше осъществимостта му, възможните последствия и вероятността от провал. Също като конската муха, която колкото и да пъдиш, все се връща на старото място, сега Мицухиде не можеше да прогони мисълта за това от главата си. Някакъв зъл дух го бе завладял и изпълваше цялото му тяло с отрова. Вече бе загубил способност да разсъждава трезво.

През всичките четиридесет и четири години на своя живот той никога не бе разчитал изцяло само на собствения си ум. Правеше това за първи път сега. Макар да имаше всички основания да не се доверява на решението, което е взел съвсем сам, нещо отвътре го подтикваше да постъпи тъкмо по този начин. „Не съм допускал и най-малка грешка“, каза си Мицухиде. Никой не може да заподозре какво се таи в ума му.

Докато бяха в Сакамото, още се колебаеше: да продължи ли с осъществяването на това, което е намислил или да се откаже от него. Тази сутрин обаче, щом чу последните новини, косата му се изправи. Реши окончателно, че сега е времето да се действа и че този сгоден случай му е пратен право от небето. Нобунага, придружаван само от четиридесет-петдесет лековъоръжени мъже, е отседнал в храма Хоно в Киото. Духът, обзел Мицухиде, му шепнеше, че това е възможност, каквато се предоставя само веднъж.

Неговото решение не се роди от само себе си, а по-скоро бе предизвикано от външните обстоятелства. Хората обичат да се самоубеждават, че животът и постъпките им се направляват от тяхната собствена свободна воля. Суровата истина обаче е, че към действие всъщност ги подтикват независещи от тях събития. Макар Мицухиде да вярваше, че небето е на негова страна в сегашното му начинание, някъде в него, докато яздеше по пътя за Сага, се загнезди и страхът, че същото това небе може да реши да го осъди за стореното.

Пресякоха река Кацура и на вечерта, тъкмо когато слънцето се скриваше зад хоризонта, пристигнаха в крепостта Камеяма. Предизвестени за завръщането на господаря си, гражданите на Камеяма го посрещнаха с големи огньове, които осветиха нощното небе. Със своето мъдро управление той си бе спечелил тяхната обич.

Дните, които Мицухиде прекарваше за една година със семейството си, можеха да се изброят на пръстите на едната ръка. През време на дълги походи се случваше две или три години да не се прибира у дома. Ето защо редките мигове, когато си бе в къщи, бяха белязани от радостта да се види със съпругата и децата и да се почувства съпруг и баща.

Небето го бе дарило с изключително голямо семейство — седем дъщери и дванадесет синове. Две трети от тях бяха вече омъжени или осиновени от други семейства, но няколко от по-малките, както и децата и внуците на негови сродници, още живееха в крепостта.

Теруко, жена му, все казваше:

— На колко ли години ще съм, когато вече няма да трябва да се грижа за деца?

Вземаше при себе си децата на хора от рода, загинали в битка и дори отглеждаше онези, които други жени са родили на нейния съпруг. Тази кротка и мъдра жена с радост приемаше отреденото й от съдбата. Макар вече да бе на петдесет, все така търпеше малките с всичките техни пакости.

Откакто напусна Адзучи, Мицухиде не бе усещал такова спокойствие. Тази нощ спа отлично. Дори и на следващия ден още не можеше да се нарадва на децата и на усмивката на вярната си съпруга. Всички те успокояваха сърцето му.

Може би всичко това би могло да го накара да промени решението си. Той обаче не се поколеба и за миг. Тъкмо напротив, сега набра смелост да осъществи една още по-тайна амбиция, която се бе загнездила в ума му.

Теруко бе с него от времето, когато той загуби своя предишен господар. Бе доволна от сегашния си живот и не желаеше нищо, освен да може да се грижи за децата. Мицухиде я погледна и си помисли какво би искал да й каже. „Съпругът ти няма винаги да остане същият. Скоро всички ще ти се кланят като на жена на новия шогун.“ Загледа се в децата и останалите хора от дома и за миг се поддаде на тази своя мечта. „Ще ви настаня, вместо в тази отдалечена крепост, в дворец, по-прекрасен дори от Адзучи. Колко по-щастливи ще сте тогава!“

По-късно същия ден Мицухиде напусна крепостта, придружаван от няколко служители. Бе леко облечен и обичайната прислуга не вървеше подире му. Макар никой да не извести за това, дори и войниците на крепостната порта бяха научили, че господарят им ще пренощува в светилището Атаго.

Отиваше там, за да се помоли за успех в боя, преди да е потеглил на запад. Заедно с няколко от най-близките си приятели щеше да устрои поетическа вечер и да се върне в крепостта на следващия ден.

Когато Мицухиде каза, че отива в светилището да измоли победа в битките и да покани там при себе си няколко приятели от столицата, никой не заподозря какво всъщност е намислил.

Двадесетината слуги и шестимата служители, които го съпътстваха на коне, бяха облечени по-леко, отколкото ако отиваха на лов със соколи. Монасите в храма Итокуин и свещениците в Атаго бяха предупредени от предния ден за посещението и сега чакаха своя господар, за да го приветстват. Веднага щом слезе от седлото, Мицухиде поиска да види някакъв монах на име Гьою.

— Ще дойде ли Шоха? — попита Мицухиде монаха.

Щом Гьою отвърна, че прочутият поет вече е тук и го очаква, господарят възкликна:

— Какво? Вече е тук ли? Е, това е чудесно. Довел ли е и други поети от столицата?

— Струва ми се, господарят Шоха имаше много малко време да се подготви за път. Получи поканата ви вчера вечерта и установи, че всички, които се опитва да покани, не са в състояние да дойдат. Освен сина си Шиндзен успя да доведе само още двама души — един ученик на име Кеньо и Шошицу, негов роднина.

— Така ли? — засмя се Мицухиде. — Недоволен ли беше? Знам, че не биваше да го каня така изневиделица, но след като толкова пъти съм пращал паланкини и свита да го доведе, сега реших, че ще е много по-изискано — и по-приятно и за двама ни — той да направи известно усилие, за да дойде дотук. Ето защо така внезапно го помолих да дойде на това място. Както и би могло да се очаква, Шоха дори не се е престорил на болен. Веднага се е качил дотук.

Двамата монаси тръгнаха пред Мицухиде, а спътниците му го последваха. Изкачиха се по стръмно каменно стълбище. Тъкмо когато им се стореше, че ще излязат на равно, стъпалата отново започваха. Докато се катереха нагоре, зеленината на околните кипариси ставаше все по-наситена, а тъмновиолетовото на лятното небе премина във вечерен сумрак. Усетиха бързото спускане на нощта. С всяка стъпка внезапно застудяваше — на върха бе значително по-хладно, отколкото в подножието.

— Господарят Шоха помоли да го извините — каза Гьою на Мицухиде, когато стигнаха в храмовата стая за гости. — Щеше да дойде да ви приветства, но тъй като реши, че може първо да се отбиете за молитва в храмовете и светилищата, каза, че ще ви поздрави, след като сте се представили пред боговете.

Мицухиде кимна, без да казва нищо. После изпи чаша вода и помоли някой да го води.

— Преди всичко останало бих искал да се помоля на бога-покровител на това място. После, докато е още светло, ще посетя храма Атаго.

Свещеникът го поведе по една старателно пометена пътечка. Изкачи се по стълбите на външното светилище и запали свещите там. Мицухиде се поклони дълбоко и за миг остана така, в молитвена поза. Монахът махна три пъти над главата му с клонче от свещеното дърво и после му подаде глинена чашка с осветено саке.

— Чувал съм, че това светилище е посветено на бога на огъня. Вярно ли е? — попита след малко Мицухиде.

— Така е, господарю — бе отговорът.

— Знам, че ако се молиш на този бог и след това се въздържаш от употреба на огън, молитвите ти ще се сбъднат.

— Така се говори от древни времена.

Свещеникът не пожела да даде ясен отговор на въпроса.

— Чудя се, как ли се е зародило това предание — продължи той.

После, за да смени темата, се зае да разказва историята на храма.

Отегчен от монолога, Мицухиде се загледа в светилниците на преддверието. Накрая се изправи мълчешком на крака и слезе по стълбите. Когато стигна до храма Атаго, вече се бе стъмнило. Остави монасите и отиде сам до близкия храм на шогуна Джидзо. Там се опита да познае съдбата си чрез свещен жребий. Първото хвърляне обаче му предсказа лош късмет. Хвърли отново, но и този път предсказанието бе неблагоприятно. За миг Мицухиде остана неподвижен, като камък. Вдигна кутийката, допря я с благоговение до челото си и я обърна за трети път. Този път отговорът бе: „Голяма сполука“.

Обърна се и отиде при чакащите го придружители. Докато хвърляше жребия, те го гледаха отдалеч с мисълта, че сигурно само удовлетворява някаква приумица. В крайна сметка Мицухиде се гордееше със своя ум и се доверяваше преди всичко на него. Надали е от тези, които основават решението си на някакво случайно предсказание.

Трепкащите светлини на лампите в стаята за гости минаваха през наскоро покаралите листа. За Шоха и останалите поети тази нощ щеше да мине в записване на собствените им стихове.

Вечерта започна с угощение, на което Мицухиде бе почетният гост. Присъстващите се закачаха, смееха и изпиха много чаши саке. Разговорът така ги бе погълнал, че изглежда въобще забравиха за поезията.

— Летните нощи са къси — предупреди домакинът, игуменът на манастира. — Става късно и се боя, че докато свършим със стоте стиха на обща тема, може да съмне.

Шоха и Шошицу и двамата бяха изкусни поети. Шоха се радваше на привързаността на Нобунага и бе в приятелски отношения с Хидейоши и най-добрия по онова време майстор на чайната церемония. Беше човек с широки връзки в обществото.

— Е, господарю, ще ни дадете ли някой стих като за начало — помоли той.

Но Мицухиде не се допря до листа пред себе си. Все така облегнал лакът на възглавницата, той изглежда се взираше в тъмнината на градината, където листата леко помръдваха.

— За стиха ли сте се замислили, господарю? — пошегува се Шоха с Мицухиде.

Този взе в ръка четката и написа:

Цялата страна знае

— сега, в петия месец,

е времето.

На събирания от рода на това присъстващите добавяха към първия стих нови, докато се получи нещо като дълга поема от около петдесет до сто реда. Започна се с написаното от Мицухиде. Заключителната строфа, която слагаше край на творбата, също бе негово дело:

Време е областите

да познаят мира.

След като монасите изгасиха лампите и си тръгнаха, Мицухиде сякаш веднага потъна в сън. Щом сложи глава върху възглавницата, планинският вятър навън премина през дърветата и засвири в улуците така, сякаш дългоносото чудовище Тенгу от преданията надава своя страховит вой. Мицухиде внезапно си спомни това, което му каза свещеникът в храма на бога на огъня. Представи си как Тенгу броди по катраненочерното небе.

Той се храни с огън и после литва нависоко. Големият Тенгу и неговите безбройни по-малки събратя се превръщат в пламъци и възсядат черния вятър. Щом пламъците паднат на земята, те се събират в светилището на бога на огъня.

Искаше да заспи. Страшно искаше да заспи. Но това не бе сън — той просто будуваше и си представяше. Разумът не можеше да се пребори с картините, които изникваха в ума му. Обърна се на другата страна и се замисли за деня, който наближава. Знаеше, че на следващата сутрин Нобунага ще тръгне от Адзучи за Киото.

После границата между будуването и съня почна да избледнява. В това състояние разликата между него и Тенгу изчезна. Тенгу си изправи върху облаците и погледна оттам към цялата страна. Всичко, което виждаше, сочеше в негова полза. На запад Хидейоши е прикован към Такамацу, където се сражава с войските на Мори. Ако сега се възползва от случая да влезе в заговор с Мори, може предвожданата от Хидейоши войска вече никога да не се върне в столицата.

Токугава Иеясу, който сега е в Осака, е хитър и знае как да се грижи за себе си. Веднага щом разбере, че Нобунага е мъртъв, отношението му към Мицухиде ще зависи изцяло от това, което ще може да му предложи. Без съмнение Хосокава Фуджитака в първия миг ще се разгневи, но синът му е женен за дъщерята на Мицухиде и те от дълги години са близки приятели. Няма да му е трудно да се примири със станалото.

Всичко в Мицухиде бушуваше. Главата му се наля с кръв и той отново се почувства млад и силен. Тенгу се обърна на друга страна и Мицухиде простена.

— Господарю? — извика от съседната стая Шоха и се изправи в постелята си. — Какво има, господарю?

Мицухиде чу въпроса, но нарочно не му отговори. Шоха бързо заспа отново.

Кратката нощ скоро свърши. Веднага щом стана от сън, господарят се сбогува с останалите и докато гъстата утринна мъгла още обгръщаше планината, слезе в подножието й.

На тридесетия ден от месеца Мицухару пристигна в Камеяма и се присъедини към отрядите на Мицухиде. От цялата област прииждаха хора на рода Акечи, които увеличаваха числеността на вече значителната войска от Сакамото. Градът под крепостта гъмжеше от народ и коне, на всяка пресечка се трупаха коли с военни припаси и улиците бяха станали почти непроходими. Слънцето светеше ярко, сякаш лятото е вече в разгара си; дюкяните бяха пълни с оръженосци, които все спореха за нещо с препълнени с храна уста; навън пешаците се провираха между волските коли и си подвикваха. По улиците мухите жужаха и се трупаха на рояци около конските и волски изпражнения.

— Добре ли си сега със здравето? — попита Мицухару братовчед си.

— Както виждаш — усмихна се Мицухиде.

Бе много по-мек в държанието си, отколкото в Сакамото, а лицето му си беше възвърнало предишния здрав цвят.

— Кога мислиш да тръгнеш?

— Реших да поизчакам още малко, до първия ден на шестия месец.

— Ами Адзучи?

— Пратих вест дотам, но господарят Нобунага, мисля, е вече в Киото.

— Според съобщенията е пристигнал благополучно там снощи. Господарят Нобутада е отседнал в храма Мьокаку, а господарят Нобунага — в Хоно.

— Да, чух за това — каза Мицухиде и млъкна.

Изведнъж Мицухару стана на крака.

— Отдавна не съм виждал жена ти и децата. Може би да отида да ги поздравя.

Мицухиде се загледа подир братовчед си. След миг доби такова изражение, сякаш не успява да си поеме въздух.

През две врати служителят на Мицухиде Сайто Тошимицу се съвещаваше с останалите военачалници. Разглеждаха военните карти и обсъждаха плановете за похода. Излезе от стаята, за да попита за нещо Мицухиде.

— Преди нас ли ще наредите да тръгне за Санин обозът с припасите?

— Обозът ли? Хм… няма нужда да го пращаме предварително.

Неочаквано вътре надникна чичото на Мицухиде, Чокансай, който бе пристигнал току-що заедно с Мицухару.

— Хей, няма го тук. Къде отиде господарят на Сакамото? Някой тук да знае?

Огледа се с ококорени очи. Макар и толкова възрастен, с изражението си можеше почти да умори от смях околните. Това, че пълководците се канеха да потеглят на поход, не пречеше на Чокансай да е все така ведър както обикновено. Тръгна в друга посока, но щом случайно попадна в женските стаи на вътрешното укрепление, жените и многобройните им деца всички се скупчиха наоколо му.

— Охо, дошъл е нашият чичо-шегобиец! — завикаха малките.

— Как дойде дотук, чичо?

Опита се да седне, но веселата глъч наоколо му не стихваше.

— Ще останеш ли до довечера?

— А обядва ли вече, чичо?

— Вдигнете ме на ръце, чичо!

— Изпей ни някоя песен!

— Изтанцувай нещо!

Скачаха по скута му. Искаха да си играят с него. Дърпаха го за дрехите. Гледаха с любопитство в ушите му.

— Чичо! Имаш косми в ушите!

— Един, два.

— Три, четири.

Момиченцата припяваха броя и дърпаха един по един космите, а пък едно момченце го яхна през гърба и наведе старата му глава надолу.

— Хайде да си играем на конче!

Без да възрази, Чокансай тръгна на четири крака. Щом неочаквано кихна, момченцето падна от гърба му. Придворните дами и прислужниците се разсмяха така, че се хванаха за коремите.

Смехът и шумотевицата не спряха дори с падането на нощта. Женските стаи бяха толкова различни от тази на Мицухиде, колкото покритата с цветя поляна напролет от заснежения зимен хълм.

— Сега, когато вече си на толкова години, чичо — обади се Мицухару, — ще ти бъда благодарен, ако останеш тук да се грижиш за семейството, вместо да идваш заедно с нас на поход. Мисля да съобщя това на господаря.

Чокансай погледа племенника си и се засмя.

— Може да се наложи накрая да стигна и дотам. Тия малчугани просто не искат да ме оставят на мира.

Беше се смрачило и сега децата го обсаждаха с молби да им разкаже някоя от своите прочути приказки.

Това бе последният ден преди потеглянето. Мицухару очакваше тази вечер да има общо съвещание, но главното укрепление бе тихо. Отиде в съседната кула и заспа.

Следващият ден премина в очакване. Не дойдоха обаче никакви заповеди. Дори с падането на нощта не последва никакво раздвижване в главното укрепление. Щом прати един от служителите си да провери как стоят нещата, Мицухару бе осведомен, че братовчед му си е легнал и вече спи. Изпълниха го подозрения, но нямаше какво друго да направи, освен също да си отиде в постелята.

Някъде към полунощ се събуди от някакъв шепот, който идваше от стаята на стражите през две врати от неговата. Чуха се приближаващи се стъпки и вратата на спалнята му безшумно се плъзна настрани.

— Какво има? — попита Мицухару.

Стражът, който изглежда го мислеше за заспал, се поколеба за миг. После бързо се просна по очи на земята и каза:

— Господарят Мицухиде ви очаква в главното укрепление.

Мицухару стана и започна да се облича. Попита кой час е.

— Първата половина на Часа на плъха — отвърна войникът.

Мицухару излезе в мастиленочерния мрак на коридора. Щом видя Сайто Тошимицу да го чака коленичил до вратата, се почуди каква ли е причината за това изненадващо повикване посред нощ.

Тошимицу тръгна напред със свещ в ръка. Не срещнаха никого по дългия извит коридор. Почти всички в главното укрепление кротко спяха, но тази част на постройката бе обгърната от някаква необикновена тишина. Изглежда, все пак в две-три стаи хората будуваха.

— Къде е Негово Височество?

— В спалнята си.

Тошимицу изгаси свещта, преди да пристъпи в коридора, който водеше към стаята на Мицухиде. Подкани с поглед Мицухару да влезе и отвори тежката врата. Веднага след това я затвори зад гърба му. Само от стаята в най-долния край на коридора — спалнята на Мицухиде — се процеждаше слаба светлина от лампа.

Щом надникна вътре, Мицухару не видя там нито прислуга, нито оръженосци. Мицухиде бе сам. Облякъл бе лятно кимоно от лек бял плат, дългата му сабя лежеше до него, а ръката му бе подпряна на ниска възглавница встрани.

Светлината на лампата преминаваше през гъстата зелена мрежа против комари, която висеше около Мицухиде и бе особено бледа. Докато спеше, мрежата го обгръщаше отвсякъде, но сега краят й бе повдигнат с бамбукова пръчица.

— Влез, Мицухару — каза Мицухиде.

— За какво става дума? — попита братовчед му, след като коленичи пред него.

— Ще изложиш ли живота си на опасност заради мене, Мицухару?

Мицухару мълчеше коленичил, като че ли изгубил дар слово. Очите на Мицухиде блестяха със странна светлина. Въпросът му бе прост и прям — точно това бяха думите, от които Мицухару се боеше още откакто напусна Сакамото. Сега Мицухиде най-сетне проговори и макар изненадан, Мицухару усети как кръвта замръзва в жилите му.

— Против мен ли си, Мицухару?

Пак не последва отговор. Мицухиде също млъкна. По лицето му имаше някаква бледност, която не идваше от господаря си.

— Нобунага посегна срещу шогуна. Освен това всички знаят колко много лоша карма се струпа върху него, след като изгори връх Хиеи. Виж какво се случи с неговите старши служители — Хаяши, Сакума, Араки. Не мога да мисля за тяхното нещастие, сякаш то не ме засяга.

— Получихте за себе си цяла област, господарю. Родът ни не е лишен от нищо. Помислете за милостите, с които сме били дарявани.

В този миг Мицухиде изгуби власт над себе си и думите потекоха от устата му като преляла пяна.

— Каква е ползата от незначителна област като тази? Дори и да не се отличавах с нищо особено, пак сигурно щях да я имам. Веднага щом получи от мен всичко, което му е нужно, той ще ме превърне в куче, на което ще подхвърля огризките от трапезата си в Адзучи. А може да реши, че и това вече е излишно. Стигна дотам да ме постави под началството на Хидейоши и да ме прати в Санин. Не знам какво друго е това, ако не присъда за рода Акечи. Възпитан съм като самурай, наследил съм кръвта на поколения воини. Да не би да мислиш, че до края на дните си ще се кланям на всяка негова заповед? Не виждаш ли неблагодарността на Нобунага, Мицухару?

Мицухару остана за малко да мълчи като зашеметен и после попита:

— На кого си разкрил намеренията си?

— Освен на теб, още на около дузина от най-верните ми служители.

Мицухиде си пое дълбоко дъх и изреди имената на хората.

Братовчед му вдигна очи към тавана и изпусна дълбока въздишка.

— Сега, след като те вече знаят, не мога да кажа нищо.

Изведнъж Мицухиде пристъпи напред и сграбчи с лявата ръка братовчед си за яката.

— Значи не? — попита той.

Разтресе Мицухару с ужасяваща сила. Десницата му стисна дръжката на кинжала.

— Или да?

При всяко разтърсване вратът на Мицухару се огъваше, сякаш костите му са се стопили. По лицето му се стичаха сълзи.

— Сега вече не може да става дума за „да“ или „не“. Не знам обаче какво би станало, ако бяхте ме посветили в плана си преди останалите, господарю.

— Значи си съгласен, така ли? Ще ми помагаш ли?

— Двамата с вас сме две тела, но сме като един човек. Умрете ли вие, аз няма да искам да живея повече. Отвън погледнато сме господар и служител, но имаме общ корен и обща кръв. Досега сме живели заедно и каквато и да е съдбата ви, аз естествено съм решен да я споделя.

— Не се бой, Мицухару. Ще бъде всичко или нищо, но аз усещам, че победата ни е сигурна. Ако успеем, няма да управляваш незначителна крепост като Сакамото. Обещавам ти това. Най-малкото, ще си втори по власт след мене и ще владееш много на брой области!

— Какво! Не за това става дума.

Мицухару отмахна ръката, която го бе хванала за дрехата и отблъсна Мицухиде от себе си.

— Плаче ми се, господарю… позволете ми, моля, да заплача.

— За какво тъжиш, глупецо?

— Ти си глупавият!

— Глупак!

Двамата си размениха няколко обиди. После се прегърнаха. Сълзи се стичаха по страните им.

Изглеждаше, сякаш лятото вече е настъпило. Първият ден на шестия месец бе най-горещият от много години насам. Следобед част от небето на север се покри с купести облаци. До здрач обаче бавно залязващото слънце продължи да огрява планините и реките на Тамба.

Град Камеяма бе изцяло запустял. Войниците и колите, които задръстваха неговите улици, си бяха отишли. Редици от воини, понесли пушки, знамена и копия, излизаха с отмерена крачка от селището. Главите им се потяха под нагорещените железни шлемове. Градските жители се струпаха покрай пътя, за да гледат заминаването на войската. Търсеха с погледи своите доскорошни редовни клиенти, след това с пълен глас им пожелаваха сполука и големи дела на бойното поле.

Нито войниците, нито тълпата обаче знаеха, че отрядите се отправят не в поход на запад, а към Киото. Освен Мицухиде и дванадесетина мъже от обкръжението му, всички до един бяха в неведение.

Скоро щеше да стане Часът на маймуната. Под кървавочервеното западно слънце една подир друга проехтяха надути раковини. Войниците, които досега просто блуждаеха от една палатка до друга, бързо станаха на крака, за да се подредят както трябва в строй. Разделиха се на три части и вдигнаха знамената си.

Лекият вечерен повей премина покрай безбройните лица. Зеленината на околните планини и бледозелените листа наоколо прошумоляха. Още веднъж прозвуча раковината — този път от далечната гора.

Мицухиде и военачалниците му излязоха от двора пред светилището на бога на войната Хачиман и преминаха под косите лъчи на залязващото слънце. Мицухиде направи оглед на войските си. Събрани така наедно, те наподобяваха желязна стена. При преминаването на Мицухиде всеки един вдигаше поглед към него и дори най-последният войник изпитваше гордост от това, че е под началството на такъв велик пълководец.

Под бялата си жилетка, извезана със сребърни нишки, Мицухиде носеше черни, украсени със зелено доспехи. Дългата сабя и седлото му бяха с изключително майсторска изработка. Днес не само той изглеждаше много по-млад от друг път. Когато надене доспехите, човек сякаш губи своята възраст. Дори и край шестнадесетгодишен момък, който тръгва в своя първи поход, старият самурай като че не усеща вече годините.

Днес молитвите на Мицухиде бяха по-горещи от тези на кой да е друг човек във войската му. Ето защо в погледа, с който минаваше покрай войниците, се четеше такава напрегната решимост. Изражението на главнокомандващия не остави подчинените му мъже безразлични. Родът Акечи бе отивал на война двадесет и седем пъти. Днес обаче мъжете бяха трескави от напрежение, сякаш някакво вътрешно чувство им говореше, че битката, в която влизат, далеч не е обикновена.

Всеки един усещаше, че тръгва натам, откъдето може никога да не се върне. Общото чувство изпълни като черна мъгла редиците. Деветте знамена със сини цветя по тях, които плющяха над главите на всеки от отрядите, потънаха сякаш в облак.

Мицухиде дръпна поводите на коня си и се обърна към яздещия редом с него Сайто Тошимицу.

— Колко мъже имаме общо? — попита.

— Десет хиляди. Ако прибавим и различните носачи и помощници, ще станат около тринайсет.

Мицухиде кимна и след известно време добави:

— Помолете началниците на отрядите да дойдат тук.

Щом мъжете се събраха пред коня на Мицухиде, той се отдръпна и на негово място излезе братовчед му Мицухару, заобиколен от двете страни с военачалници.

— Получихме това писмо снощи. То е от Мори Ранмару, който е сега в Киото. Ще ви го прочета, за да стане ясно на всички за какво се отнася.

Разгъна листа и зачете:

— По нареждане на господаря Ода Нобунага трябва да се явите в столицата. Негово Височество иска да направи оглед на частите преди заминаването им на запад.

— Ще потеглим в Часа на петела — продължи Мицухару. — Дотогава войниците да приготвят припаси за път, да нахранят конете си и да отпочинат.

Макар доста внушителен, видът на тринадесет хиляди мъже, които се стягат в полето за път, не предизвикваше уплаха. Междувременно началниците на отрядите бяха повикани отново, този път в гората до светилището на Хачиман. Там, сред сенките на наближаващата вечер и шума на цикадите, хладният въздух се усещаше почти като вода.

Преди миг от светилището се бе чул шум от молитвено пляскане с ръце. Изглежда господарят и неговите пълководци се молеха на боговете. Мицухиде бе успял да убеди сам себе си, че не тръгва срещу Нобунага само от чиста враждебност или гняв. Страхът, че може да свърши като Араки или Сакума, му даде повод да реши, че за него това е просто самозащита — също като притиснато до стената животно, той е принуден да нападне пръв, за да може да остане жив.

Само пет часа път деляха светилището от храма Хоно, където бе отседнал неговият толкова уязвим неприятел. Такава възможност никога нямаше да се повтори. Все пак Мицухиде разбираше, че измяната му може да породи подозрения във властолюбие и не можеше да се съсредоточи върху своите молитви. Въпреки това съвсем лесно намираше оправдание за действията си — стигаше да изброи престъпленията на Нобунага през последните двадесет години. Макар да бе служил толкова дълго на този човек, Мицухиде в крайна сметка съжаляваше за стария шогунат и целия свързан с него застой.

Началниците на отрядите чакаха, събрани накуп. Походният стол на Мицухиде оставаше празен. Оръженосците казаха, че той още се моли в светилището и скоро ще се върне. Не след дълго завесата на входа се вдигна. Един по един влязоха близките служители на господаря. Всички поздравяваха събраните в палатката. Последни се появиха самият Мицухиде, Мицутада, Тошимицу, Мицухару и Мицуаки.

— Всички началници на отряди ли са тук? — попита Мицухиде.

Със стряскаща бързина цялата околност бе плътно обградена от войници. По лицето на Мицухиде имаше тревога, а в погледите на пълководците се четеше безмълвно предупреждение.

— Трябва да намирате за доста обидно да взимам такива предохранителни мерки, когато говоря със служителите си, при условие че винаги съм разчитал на вас — започна Мицухиде. — Не разбирайте всичко това погрешно — искам просто да ви известя за нещо много важно, което отдавна чакаме, нещо, което ще засегне цялата страна и което ще ни донесе или могъщество, или смърт.

И той се зае да разкрие своите намерения. Изреди оплакванията си срещу Нобунага — униженията, на които този го подложи в Сува и Адзучи и последното оскърбление — заповедта да се присъединят към войските на запад, което значи да минат под началството на Хидейоши. После изброи имената на хората, които служиха на Нобунага с години, за да бъдат докарани накрая до самоунищожение. Тъкмо Нобунага е врагът на справедливостта и рушителят на културата, човекът, който премахна старата власт и доведе страната до безпорядък. Завърши речта си с едно стихотворение, което сам бе написал:

Нека неразумният

каже, каквото поиска;

няма да жаля

за името и славата си.

Докато изричаше тези стихове, Мицухиде усети колко страшно е неговото сегашно положение. Сълзи потекоха по страните му. Служителите също заплакаха. Някои между тях дори прехапаха ръкавите на доспехите си или се строполиха по очи на земята. Един-единствен мъж не заплака — старият воин Сайто Тошимицу.

В този миг на общо вълнение той реши да обвърже всички присъстващи с клетва. Намеси се с думите:

— Вярвам, че Негово Височество ни се довери, защото ни смята за хора, на които може да разчита. Ако господарят бъде посрамен, неговите служители трябва да умрат. Нима само нашият господар бива наскърбяван по такъв начин? Малко време остава още на моите стари кости, но ако мога да стана свидетел на падението на господаря Нобунага и на това как моят господар взима в свои ръце управлението на страната, ще мога после да умра, без да съжалявам за нищо.

След него заговори Мицухару:

— Всеки от нас смята себе си за най-верен слуга на Негово Височество. След това, което той ни каза, пред нас има открит само един път. Да побързаме да не пропуснем часа, в който да умрем достойно.

Всички предводители на отряди отвърнаха в един глас. Блясъкът на вълнение в очите им сякаш сам говореше, че не знаят друга дума освен „да“. Щом Мицухиде се изправи на крака, мъжете затрепериха от възбуда. Както открай време бе прието при заминаване за бойното поле, те го приветстваха с викове.

Йомода Масатака вдигна очи към небето и подкани мъжете да се подготвят вътрешно за това, което им предстои.

— Скоро ще е Часът на петела. До столицата има около пет часа път. Ако тръгнем напряко, до изгрев-слънце трябва да успеем да обградим храма Хоно. Успеем ли да влезем в него до Часа на дракона и после да разрушим храма Мьокаку, всичко трябва вече да е решено, преди да е станало време за закуска.

Говореше обърнат към Мицухиде и Мицухару. В гласа му имаше пълна убеденост. Тази реч, разбира се, не беше нито съвет, нито някаква препоръка. Хората просто трябваше да знаят, че страната е вече в ръцете им.

Беше втората половина на Часа на петела. Пътят в подножието на планината вече бе притъмнял от сянката й. Облечените в доспехи мъже преминаха в редица през село Оджи и накрая стигнаха до възвишението Ойносака. Нощното небе бе пълно със звезди, а столицата долу приличаше на негово отражение.

„Петдесет години живот под това небе“

Червеникавите лъчи на залязващото слънце паднаха върху празния ров на храма Хоно. Беше първият ден на шестия месец. Цял ден слънцето бе жарило безмилостно над столицата и дори в сравнително дълбокия ров се бяха образували сухи буци кал.

Покритите с керемиди кирпичени стени се простираха на повече от сто разкрача от изток на запад и на двеста — от север на юг. Ровът бе широк повече от дванадесет лакътя и по-дълбок, отколкото е обичайно за един храм. Минувачите различаваха покрива на главното светилище и десетината манастирски постройки, но пред погледа им не се разкриваше нищо повече. Само прочутото медно акациево дърво в един ъгъл на двора се виждаше от доста голямо разстояние. Беше толкова голямо, че хората го наричаха Горичката на храма Хоно.

Това дърво бе толкова известна забележителност, колкото пагодата на Източния храм. Щом лъчите на късното следобедно слънце проникнаха между клоните му, цяло ято врани нададе обичайния си грак. Колкото и придирчиви и изискани да се опитваха да бъдат гражданите на Киото, имаше три неща, от които те не можеха да избягат — бездомните псета нощем, кравешкия тор по улиците сутрин и враните следобед.

Зад оградата на храма все още имаше доста незастроено място. Двадесетина сгради бяха опожарени по време на по-раншните междуособици в столицата и сега бе необходима много работа по възстановяването им. Ако тръгнете от главната порта на храма в посока към Четвъртата улица, посетителят щеше да види седалището на наместника на Киото, самурайския квартал и улиците на един добре планиран град. В северната половина на същия град обаче като острови от времето на шогуната продължаваха да стоят бедняшките квартали. Една тясна уличка там още заслужаваше своето старо име — Помийната улица.

Децата от околните домове препълваха почти догоре тесните улички, заградени от грубо измазаните грапави стени на къщите с прихлупени покриви. Покрити с циреи и обриви, със сополиви носове, те изпълниха улицата като рояк огромни мухи.

— Дошли са проповедниците! — викаха.

— Свещениците от храма Намбан минаха с една клетка за птици!

Тримата проповедници се засмяха, като чуха детските викове и забавиха ход, сякаш чакаха някой да излезе да ги посрещне.

Храмът Намбан, както бе известна сред хората църквата на християнските проповедници, се намираше на близката Четвърта улица. Сутрин в бедняшкия квартал се чуваха напевите от богослужението в храма Хоно, а вечер по улиците отекваха църковните камбани. Портите на Хоно бяха много внушителни, а монасите, които живееха там, обикаляха улиците с надменни изражения на лицата си. Християнските проповедници пък, когато минаваха, се държаха скромно и дружелюбно към местните обитатели. Щом видеха дете с цирей на лицето, го потупваха по главата и му показваха как да се излекува; чуеха ли, че някой е болен, отиваха да го посетят. Смяташе се, че никой не трябва да се бърка в разприте между двама съпрузи, но ако в такъв момент наблизо минаваше проповедник, той щеше да се намеси и да се опита да ги помири. Така тези хора станаха познати като добродушни и добронамерени.

— Те наистина се грижат за останалите — говореха бедните. — Може да са ни пратени от боговете.

От известно време хората гледаха на проповедниците само с възхищение. Те помагаха на бедните, болните и бездомните. При църквата имаше дори нещо като болница и сиропиталище. И освен това проповедниците обичаха децата.

Когато обаче същите тези християнски проповедници случайно срещнеха на улицата будистки монаси, те не се отнасяха към тях с обичайното си смирение. Всъщност, смятаха ги за свои люти врагове. Ето защо предпочитаха да минават по по-дългия път през Помийната улица, за да избегнат храма Хоно. Вчера и днес обаче им се бе наложило да посещават на два пъти самия храм, който се превърна в жилище на господаря Нобунага. Най-могъщият човек в Япония стана техен съсед.

Тримата проповедници носеха малка тропическа птица в позлатена клетка и сладкиши, приготвени от готвача, който бяха довели със себе си от Европа. Изглежда отиваха да поднесат дарове на господаря Нобунага.

— Проповедници! Хей, вие!

— Каква е тази птица?

— Какво има в кутията?

— Ако са сладкиши, дайте и на нас малко!

— Дайте ни, моля ви се!

Децата от Помийната улица се стълпиха и запречиха пътя им. Тримата свещници изобщо не изглеждаха раздразнени. Само се опитаха да ги посмъмрят на развален японски.

— Тези неща са за господаря Нобунага. Внимавайте да не го обидим. Като дойдете на църква с майките си, ще дадем на всички ви сладкиши — каза един от тях.

Дечурлигата продължиха да се влачат подире им. Други подтичваха отпред. Докато обсаждаха така свещениците, едно от тях изтича до ръба на рова и изведнъж, с плясък като на жаба, падна в него. Ровът бе празен и нямаше опасност момчето да се удави, но дъното му бе кално като същинско блато. Детето се зарови цяло в калта. Стените на изкопа бяха покрити с камък и дори и за възрастен щеше да е трудно да се изкатери обратно навън. Всъщност, случваше се някой пиян да падне нощем вътре, докато е придошла дъждовна вода и да се удави.

Някой веднага изтича да предупреди родителите на момчето. Любопитните обитатели на Помийната улица наизлязоха от къщите си като преляла от чайник пяна. Бащата и майката изтичаха босоноги навън. Настъпи суматоха. Докато стигнат до мястото обаче, момченцето вече бе спасено. Приличаше на изскубнат от тинята лотосов корен и шумно цивреше.

Двама от проповедниците бяха оплескани с кал по дрехите и ръцете досущ като него. Третият бе скочил в рова, за да извади момчето и направо бе потънал в тинята.

Щом видяха свещениците в този вид, децата заскачаха весело наоколо, закискаха се, запляскаха с ръце и завикаха:

— Отецът е заприличал на сом! Вижте как му са се окаляли мустаците!

Родителите на момчето обаче благодариха на мъжете и — при все че не бяха християни — на техния бог. Поклониха се в нозете на свещениците с молитвено сключени ръце заплакаха от благодарност. Цялата тълпа в един глас хвалеше постъпката.

Макар и да трябваше сега да се върнат обратно, без да са поднесли даровете си, свещениците с нищо не показваха, че съжаляват за станалото. В техните очи Нобунага не е по-високо от това момче от бедняшкия квартал. Освен това вестта за случилото се щеше да тръгне от дом на дом и проповедниците добре знаеха какво вдъхновение може да се окаже това за техните последователи.

— Видя ли какво стана, Сотан?

— Да, направо се удивих.

— Тази тяхна вяра почти ме плаши.

— Но и те кара да се замислиш за някои неща.

Единият от разговарящите беше на около тридесет години, другият — много по-възрастен. Приличаха на баща и син. Нещо ги отличаваше от важните търговци от Сакай — навярно самото им държание издаваше широта на погледа и благовъзпитаност. При все това още от пръв поглед си проличаваше, че се занимават с търговия.

Сега, когато в него живееше Нобунага, храмът Хоно не бе просто храм. От нощта на двадесет и девети насам струпването на коли и носила пред главната порта и шумотевицата от влизащите и излизащи хора никога не спираше. Нобунага приемаше посетители, от които изглежда зависеше нещо много важно за страната. Всеки, дошъл при него и получил поне една дума или усмивка, се връщаше у дома с чувството, че е бил възмезден стократно за редките предмети, хубавите вина, изисканите ястия или другите дарове, които е поднесъл на господаря си.

— Да почакаме за малко тук. Изглежда, този, който влезе през портата, е някакъв придворен.

— Трябва да е градският наместник. Тези сигурно са слугите му.

Столичният управител Мураи Нагато и неговите придружители се бяха спрели пред главната порта и изглежда изчакваха през нея да премине носилото на някакъв благородник. Почти веднага след това минаха няколко самураи, които водеха два-три дорести коня зад малко шествие от паланкини и носила. Щом разпознаха Нагато, те се поклониха.

Щом навалицата се отстрани, управителят влезе през портата. Уверили се, че той е вече вътре, двамата търговци също се насочиха в тази посока.

Естествено стражата на портите бе извънредно строга. За непрестанно влизащите и излизащи посетители войнственият блясък на копията, алебардите и очите на застаналите на пост бойци бе необичаен. Всички бяха облечени в доспехи и ако някой им се стореше подозрителен, веднага го караха с шумни викове да спре.

— Я почакайте! Къде сте тръгнали? — попитаха те двамата търговци.

— Аз съм Сошицу от Хаката — отвърна с възпитан глас по-възрастният и сведе глава надолу.

По-младият му спътник последва неговия пример.

— Аз съм Сотан, също от Хаката.

Стражите очевидно не разбраха много от това представяне, но техният началник, застанал вътре в двора, махна усмихнат на новодошлите.

— Влезте, моля.

Залата Омотемидо са намираше в средата на храмовия двор, но неговият същински център беше жилището на Нобунага. Гласът му се чуваше от една стая, пред която бълбукаше извор, а от постройката малко по-встрани вятърът от време на време донасяше шум на женски смях.

Нобунага разговаряше с един пратеник от своя трети син Нобутака и с Нива Нагахиде.

— Това ще ми е от голяма помощ, Нагахиде — обърна се той към служителя. — Съобщете на човека, че всичко е подсигурено. Аз сам ще тръгне след няколко дни за западните области и там ще се видим лично.

На следващата сутрин войските на Нобутака и Нива трябваше да потеглят с кораби за Ава. Пратеникът бе дошъл да докладва за завършването на подготовката и да извести Нобунага, че Токугава Иеясу си е тръгнал от Осака и сега е в Сакай.

Господарят погледна нагоре към небето и — сякаш едва сега забелязал, че цветът му се е променил — каза на един от оръженосците:

— Смрачава се. Вдигнете завесите от западната страна.

После попита Нобутада:

— И при теб ли е толкова горещо?

Нобутада бе пристигнал в столицата малко преди баща си и беше отседнал в разположения наблизо храм Мьокаку. Откакто дойде предишния ден в Киото, изглеждаше малко уморен. Канеше се да помоли да си тръгне, но господарят се обърна към него с думите:

— Защо довечера да не пийнем двамата заедно чай? Последните две вечери все имаме гости. Мъчно ми е, че нямам време да се видя с тебе. Ще поканя няколко интересни гости, с които да се запознаеш.

Готвеше се да даде прием на сина си и надали щеше да приеме отказ от негова страна.

Ако можеше да говори откровено, Нобутада навярно би казал, че е само на двадесет и пет и не е навлязъл в чайната церемония така дълбоко като баща си. Особено го дразнеха учителите по чай, които безделничат по време на война. Щом ще има удоволствието да бъде заедно с баща си, за какво им е учител по чайна церемония. Всъщност, макар и уморен, искаше веднага да потегли на поход. Не желаеше дори на час да изостава от своя по-млад брат Нобутака.

Изглежда Нобунага беше поканил и Мураи Нагато — не като управител на Киото, а просто като приятел. Нагато обаче не можеше да се освободи от строгите ограничения в държанието между господар и служител и разговорът не вървеше. Нобунага мразеше неловкото мълчание. След уморителното ежедневие, грижите за държавните дела, непрестанния поток от посетители и недоспиването, сега, освободил се за миг от задълженията си на властник, той не можеше да понася такава превзетост. В положения като това винаги се сещаше за непосредствеността на Хидейоши.

— Нагато? — обади се той.

— Да, господарю?

— Не е ли тук синът ви?

— Дойде с мен, но тъй като е несведущ в чаеното изкуство, го оставих да почака навън.

— Стига с тези превземки — промърмори Нобунага.

Помолил бе управителя да доведе сина си, за да могат да разговарят като близки, а не за да беседват като господар и служител. Сега обаче не поиска от Нагато да въведе младежа.

— Какво ли е станало с нашите гости от Хаката? — продължи Нобунага.

Стана и тръгна към храма, като остави Нобутада и Нагато на местата им.

От стаята на оръженосците се носеше гласът на Бомару. Изглежда по-големият му брат Ранмару му се караше за нещо. Вече всички деца на Мори Йошинари бяха пораснали. Напоследък се носеше слух, че Ранмару се надява да получи Сакамото, който, сега владян от рода Акечи, на времето бе принадлежал на баща му. Дори Нобунага чу за това и почти изпадна в ярост. За да разпръсне мълвата, се замисли дали подобава още да държи Ранмару постоянно до себе си като оръженосец. В крайна сметка една промяна щеше да е от полза и за самия младеж.

— В градината ли излизате? — попита Ранмару.

Нобунага бе застанал на терасата и оръженосецът бързо изтича натам, за да постави върху прага чифт сандали. „Добре е да имаш на служба при себе си някой, който е толкова досетлив и внимателен“, помисли си господарят — през последните десетина години бе успял да свикне да му се угажда така.

— Не, няма да излизам. Горещо беше днес, а?

— Да, слънцето направо щеше да ни подпали.

— Конете в конюшнята всички ли са здрави?

— Видяха ми се малко поотпаднали.

Нобунага вдигна поглед и се напрегна да различи на небето вечерницата. Може би мислите му го отвеждаха към западните области. Ранмару се втренчи в профила му. Нобутада влезе и застана зад тях, но младежът изглежда изобщо не забеляза присъствието му. Сякаш сега виждаше господаря си за последен път. Ако можеше за миг да прозре в бъдещето, щеше още по-ясно да осъзнае странната сила на този миг, в който по кожата му полазиха тръпки. Тъкмо по това време Акечи Мицухиде пристигаше в Ойносака.

Пушекът от печките в голямата кухня се понесе из вътрешността на храма. Горяха не само огнищата, но и отоплението на баните. И не единствено в храма Хоно — в този привечерен час почти цялата столица и околностите й бяха покрити с дим от кухненски огньове.

В банята Нобунага се обля с вода. През бамбуковата решетка на високия прозорец в стената се подаваше едно-единствено бяло лозово цветче. С вчесана коса и облечен в нови дрехи, господарят се върна по покрития коридор обратно.

Ранмару се приближи и го извести, че в стаята за чай го очакват Сошицу и Сотан от Хаката.

— Тук са още отпреди да се стъмни. Двамата сами пометоха пътеката от стаята до входа и излъскаха пода на терасата. После господин Сошицу напръска пътеката с вода и подреди цветята, а господин Сотан отиде в кухнята да каже на слугите какви ястия да ви поднесат.

— Защо не ми каза за това по-рано?

— Ами те казаха, че тъй като са ваши домакини, ще трябва да почакаме, докато всичко е готово.

— Изглежда са намислили нещо. Нобутада знае ли? А Нагато?

— Ще ги поканя веднага.

Щом Ранмару излезе, Нобунага отиде в спалнята си, но после бързо се върна оттам в стаята за чай.

Външно тя изобщо не издаваше своето предназначение. По начало бе замислена като дневна и за да се създаде уют за чайната церемония, бяха поставили вътре сгъваеми паравани.

Освен домакините, присъстваха Нобунага, Нобутада, Нагато и синът му. Лампите придаваха на помещението някаква особена свежест. След като чайната церемония привърши, Сотан и Сошицу поканиха гостите си да се преместят в една по-голяма стая, където разговаряха до късно през нощта.

Нобунага все още бе много гладен. Изгълта всичко, което му поднесоха, пи вино — което на цвят изглеждаше направено от разтопен рубин — и от време на време си вземаше от една голяма чиния по някой европейски сладкиш. През цялото време не прекъсваше участието си в разговора.

— Бих искал да пообиколя южните земи. Вие със Сотан ще ми бъдете водачи. Сигурно неведнъж сте минавали на път оттам.

— Винаги съм имал намерението да отида по тези места, но никога не съм успявал да го сторя — отвърна Сошицу.

— Вие, Сотан, сте млад и здрав. Били ли сте там?

— Още не, господарю.

— И нито един от двама ви не е ходил в южните земи?

— Не, макар че нашите служители постоянно пътуват дотам.

— Е, едно отсъствие сигурно не би се отразило добре на търговията ви. Ако някой като мен обаче поиска да пътува, той пък със сигурност няма да намери време да напусне Япония. Просто няма какво да се направи. Докато вие имате кораби и магазини, на които да разчитате и затова сте винаги в състояние да напуснете страната. Защо още не сте го сторили?

— Естествено, вие сте много по-зает от нас, при условие че се грижите за цялата страна. Но и ние сме възпрепятствани от различни домашни грижи и няма да можем да тръгнем надалеч може би още година време. Въпреки това, щом Ваше Височество успее да уреди множеството неща, които сега го занимават, с радост ще отпътувам заедно с вас и Сотан и ви обещавам да прекарате чудесно.

— Хайде! От толкова дълго време желая нещо такова. Но ще доживеете ли дотогава, Сошицу?

Оръженосецът наливаше отново вино. Нобунага се пошегува със стареца, но той не смяташе да му се даде така лесно.

— Е, наместо да се тревожите за това, ще можете ли да ме уверите, че преди да съм починал, ще сте поставили всичко в страната в ред? Ако се окажете прекалено бавен, може и да не успея да ви дочакам.

— Всичко това трябва да стане скоро — усмихна се Нобунага на закачката на възрастния мъж.

Сошицу умееше да говори с откровеност, непозната за военачалниците на Нобунага. От време на време в хода на разговора това караше Нобутада и Нагато да се чувстват неудобно. Дали наистина е редно, питаха се те, тези търговци да разговарят с господаря им по такъв начин. От друга страна се чудеха с какво двама души от простолюдието са заслужили благоволението на Нобунага. Надали неговите приятелски чувства се дължат само на уменията им в чайната церемония.

Разговорът отегчаваше Нобутада. Едва когато баща му и двамата търговци заприказваха за южните земи, неговият интерес се събуди. Всичко това бе за него ново и пораждаше в главата му младежки мечти и дръзки планове.

Независимо от това колко всъщност знаят за южните земи, всички начетени хора по онова време се интересуваха живо от тях. Самата сърцевина на японската култура се променяше под действието на приливната вълна от задморски новости. На първо място сред тях беше огнестрелното оръжие.

Много от достъпните знания за юга бяха донесени от християнски проповедници от Испания и Португалия; хора като Сошицу и Сотан обаче бяха започнали търговията си още преди идването на свещениците. Техните кораби плаваха до Корея и оттам стигаха Китай, Амой и Камбоджа. Бяха научили за богатствата на презморските страни не от християнските, а от японските пирати, чието свърталище бе околността на Хаката, на остров Кюшу.

Сотан бе наследил препитанието си от своя баща и имаше търговски кантори на Лусон, в Сиам и в Камбоджа. Смята се, че той е човекът, който пръв внесъл семе на восъчно дърво от Китай и развил цяло производство на восък, благодарение на което нощите в Япония вече не били толкова тъмни и хората започнали да се радват на светлината на многобройни лампи. Нему също се приписват подобренията в железодобива, свързани със заимствани отвън нови начини за топене на метала.

Сошицу също бе свързан с презморската търговия и беше в родствени връзки със Сотан. На остров Кюшу нямаше и един господар, който да не е взимал от него пари на заем. Притежаваше повече от десет големи морски кораби и стотина по-малки съда.

Нямаше да е преувеличено да се каже, че почти всичките си знания за външния свят Нобунага бе почерпил от пиенето на чай с тези двама мъже. И сега той бе погълнат от разговора. Докато слушаше, от време на време протягаше ръка да си вземе поредната европейска сладка. Като забеляза колко му се услаждат, Сошицу отбеляза:

— Правени са с нещо, което наричат захар, тъй че внимавайте да не преядете от тях преди лягане.

— Да не би тази захар да е отровна? — учуди се Нобунага.

— Не е, но в никакъв случай не е и особено полезна — отвърна Сошицу. — Храната във варварските земи е гъста и питателна, докато нашите японски ястия са по-леки. Тези сладкиши са много по-сладки от нашите сушени портокали или оризови сладки. Веднъж щом сте опитали захар, японските ни сладости няма вече да ви задоволяват.

— Вече много такава захар ли се внася на Кюшу?

— Не чак толкова. Тъй като един товар от нея се равнява на същото тегло злато, продажбите ни не са особено високи. Замислил съм да внеса малко захарни растения и да ги засадя в някоя по-топла област, но се питам дали захарта, също както и тютюна, е наистина добра за хората, та да бъде отглеждана в Япония.

— Съвсем ме изненадвате — засмя се Нобунага. — Оставете тези предразсъдъци. Няма значение дали нещо е полезно или вредно. Просто внесете всички тези неща тук, за да има промяна и разнообразие. Пред очите ни от западните и южните морета проникват какви ли не неща. Не можем да спрем този прилив на новото.

— Приветствам вашата търпимост, господарю. Мислене като вашето, разбира се, със сигурност би било от голяма полза за сделките ни. Питам се обаче дали можем да оставим нещата така.

— Без съмнение трябва да ги оставим. Донасяйте тук колкото се може по-бързо всичко ново, което срещате по пътя си.

— Ще изпълним желанието ви, господарю.

— Или ако не успеете да донесете всичко, тогава опитайте от него, предъвчете го добре и останалото изплюйте — добави Нобунага.

— Да го изплюем ли?

— Сдъвчете го хубаво, приемете в страната си това, което е добро за нея, а останалото изплюйте. Ако всички в Япония — воини, земеделци, търговци, занаятчии — схванат добре това, което искам да кажа, възприемането на нищо чуждо няма да ни създаде грижи.

— Не, нещата не може да станат по този начин.

Сошицу махна отсечено с ръка. Решително не споделяше мнението на Нобунага и побърза да изрази своето становище за насоките на управлението:

— Вие като повелител на страната ни може и да мислите така, господарю, но аз напоследък съм забелязал някои тревожни признаци и лично не мога да се съглася с вас.

— За какво говорите?

— Шири се една лъжлива вяра.

— Християнските проповедници ли имате предвид? Да не би будистите да са идвали и при вас, Сошицу?

— Вие гледате на това с пренебрежение, но въпросът всъщност тревожи цялата страна.

И Сошицу продължи с разказ за детето, което преди няколко часа бе паднало в рова и за това как държанието на свещениците впечатли всички наоколо.

— След по-малко от десет години вече хиляди ще са изоставили праотеческите олтари и ще са се обърнали в християнството. И това се случва не само в Омура и Нагасаки, но и по цял Кюсю, в далечните области на Шикоку и дори в Осака, Киото и Сакай. Ваше Височество преди малко каза, че всичко, което приемем в Япония, няма да донесе вреда, ако бъде преди това сдъвкано и остатъкът — изплют, но вярата е от онези неща, към които надали може да се отнесеш така. Колкото и да дъвчат хората, а лъжеучение ще завладее душите им и после, дори да бъдат разпъвани и обезглавявани, те няма да се откажат от него.

Нобунага не пророни нито дума. По израза на лицето му се разбираше, че въпросът е дотам сериозен, та да не може да бъде обсъден с няколко думи. Сам бе опожарил връх Хиеи и както никой от владетелите преди него бе поставил будистката вяра на колене. Духовенството го запомни с огъня и меча и той сам по-добре от всеки друг знаеше, че където и да отиде, тази неприязън няма да изчезне.

От друга страна, разреши на проповедниците да си издигнат църква, те получиха от него открито позволение за работа и от време на време биваха дори канени на угощения. Будистките монаси на висок глас питаха коя от двете страни Нобунага смята за чужденци — християните или тях.

Господарят ненавиждаше оправданията. Никак не обичаше да се казва нещо по открит начин, а от друга страна уважаваше едно пряко интуитивно разбиране между хората. Всъщност, това го въодушевяваше.

— Сотан — обърна се сега Нобунага към другия от събеседниците си. — А вие какво мислите за това? Млад сте и навярно гледате на нещата по-различно, отколкото Сошицу.

За миг Сотан хвърли плах поглед към лампата, но после ясно отвърна:

— Съгласен съм с вас, господарю. Най-добре ще е да предъвчем тази чужда вяра и после да я изплюем от устата си.

Нобунага се обърна и погледна към Сошицу, сякаш току-що е намерил потвърждение на собственото си становище.

— Не се безпокойте. Трябва да гледаме на света по-отвисоко. Преди дълги векове господарят Мичидзане се е застъпил за съчетаването на китайските знания с японската душевност. Дали внасяме обичаи от Китай или нови предмети от Запада, багрите на есента и черешовият цвят напролет ще си останат същите. По-скоро дъждът ще опресни водата в езерото ни. Вие правите грешката да мерите океана с рова на храма Хоно. Не е ли така, Сошицу?

— Да, господарю. Ровът трябва да се мери с подобаваща мярка.

— Същото е и със задморските новости.

— Старостта е превърнала дори мен в жаба, затворена в кладенец — каза Сошицу.

— Намирам, че по-скоро приличате на кит.

— Да — отвърна търговецът, — но и китовете биват късогледи.

— Хей, донеси малко вода — нареди Нобунага на оръженосеца, който бе задрямал зад гърба му.

Вечерта още не беше стигнала края си. Макар храната и пиенето да бяха привършили от доста време, самият разговор продължаваше да ги увлича.

— Татко — пристъпи Нобутада към Нобунага, — стана прекалено късно. Аз ще ви пожелая лека нощ.

— Остани още малко — помоли го Нобунага с необичайна за такива случаи настойчивост. — Та ти си отседнал съвсем наблизо, в Ниджо, нали? Може да е късно, но пък нямаш много за ходене. Нагато живее пред самите порти и нашите гости от Хаката надали ще се връщат тази вечер чак дотам.

— Аз поне… — Сошицу изглежда се накани да си тръгва. — Утре сутрин имам уговорка за среща.

— Значи тук ще остане само Сотан, така ли?

— Аз имам още неща за подреждане в стаята за чай.

— Разбирам. Няма да останете с мен за сакето. Но носите скъпи прибори за чайна церемония и ще останете тази вечер да ги пазите тук.

— Няма да ви възразявам, господарю.

— Кажете си го направо — засмя се Нобунага.

Внезапно погледна зад гърба на Сотан и впери поглед в окачения на стената свитък.

— Му Чи е голям художник, не съм ли прав? В наши дни рядко ще намериш такова умение. Чувал съм, че Сотан имал една негова картина, която се казвала „Кораби се връщат от далечно пристанище“. Питам се кой ли човек е достоен да притежава такова прочуто произведение.

Сотан изненадващо се засмя гръмко, сякаш Нобунага го няма.

— На какво се смеете, Сотан?

Сотан огледа хората наоколо си.

— Господарят Нобунага се опитва да ми отнеме свитъка на Му Чи и използва една от хитрите си уловки: „Кой ли е достоен да притежава такава картина?“ Та това е все едно да пратиш съгледвачи в някоя неприятелска област. Я внимавай за безценната си дъбова кутия за чай, Сошицу!

Не можеше да спре смеха.

Улучи право в целта. От известно време Нобунага опитваше да се сдобие с картината. И тя, и кутията обаче бяха старо родово наследство и по тази причина дори и господарят не успяваше досега да ги поиска направо от техните собственици.

Сега обаче самият притежател повдигаше въпроса. Нобунага веднага реши, че желаният предмет му е все едно вече обещан. След като се изсмя пред него така дръзко, Сотан надали ще има смелост да му откаже исканото.

И Нобунага също се засмя.

— Ех, нищо не може да ви убегне, Сотан. Ако сега споменете и възрастта ми, ще направите от мене истински следовник на Пътя на чая.

Тази шега съдържаше много истина.

— След няколко дни ще се срещам с учителя Сокю от Сакай — намеси се Сошицу. — Тогава нека да размислим заедно къде ще е най-доброто място за картината. А, разбира се, най-уместно ще е да бъде попитан самият Му Чи.

Настроението на Нобунага се оправи. Макар прислугата на няколко пъти да влизаше да подкъсява фитилите на лампите, той продължи да отпива от чая и съвсем забрави кое време е.

Беше лятна нощ и всички кепенци и врати на храма бяха отворени. Може би заради това пламъците на лампите постоянно трепкаха и около тях се образуваха сияния от вечерна мъгла.

Някой почука на предната врата на храма. След малко един служител дойде да съобщи, че е пристигнало известие от западните области. Нобутада се възползва от случая да стане и да се сбогува. Сошицу също помоли да си ходи. Нобунага стана, за да ги изпрати до покрития коридор.

Нагато и синът му застанаха до Нобутада с фенери в ръце. Залите на храма Хоно отново потънаха в мастиленочерен мрак. Беше втората половина на Часа на плъха.

Мицухиде стоеше на кръстопът — дясната посока щеше да го изведе на запад, тръгнеше ли наляво, щеше да стигне до село Куцукаке и след като продължи през река Кацура — до столицата. В този миг преваляше склона, който цял живот бе изкачвал. Двата пътя пред него бяха и повратна точка, и окончателен избор. Въпреки това тази нощ не го подтикваше към никаква равносметка. Вместо това широкото, покрито с кротки звезди небе сякаш му вещаеше голяма промяна, която ще дойде още с утрото на следващия ден.

Нямаше дадена заповед за почивка, но конят на Мицухиде спря и той остана върху седлото. Фигурата му се очертаваше на звездното небе. Щом разбраха, че не се кани да тръгне веднага, военачалниците наоколо, облечени в лъскави доспехи, зачакаха нетърпеливо заедно с дългите редици от въоръжени мъже, коне и знамена зад тях.

— Някъде наблизо извира поток. Мисля, че чувам бълбукане на вода.

— Ето го. Вода!

Един от мъжете тръгна опипом по ръба на клисурата, която минаваше покрай пътя и накрая откри между скалите малко поточе. Войниците един след друг се заизреждаха да пълнят манерките си с бистра вода.

— Това ще ни стигне поне до Тенджин.

— Може да спрем за закуска в Ямадзаки.

— Не, нощта е кратка и сигурно докато стигнем до храма Кайин, ще се е съмнало.

— Ако продължим да се движим и през деня, конете ще отпаднат. Негово Височество сигурно е решил, че най-бързо можем да се придвижваме през нощта и рано сутрин, преди да е напекло слънцето.

— Така ще е най-добре. Веднъж да стигнем до западните области.

Съвсем естествено, с изключение на началниците си, нито пехотинците и нито дори самураите още не знаеха съвършено нищо. Шепотът и смеховете, които стигаха до ушите на командирите им, сочеха, че те смятат бойното поле за още далечно.

Редиците тръгнаха. Предводителите извадиха копията си и тръгнаха покрай своите отряди с ускорена крачка и отворени на четири очи.

Наляво. Наляво. Мъжете заслизаха по склона към Ойносака на изток. Нито един от тях не се извърна на запад. В очите започна да се чете съмнение. Макар и неуверено обаче, хората продължаваха бързо напред. Тези назад просто следваха разветите пред тях знамена; без съмнение това е правилният път. Конските копита чаткаха по стръмния склон. На моменти шумът от срутващи се камъни ставаше почти оглушителен. Войската приличаше на водопад, който нищо не ще успее да задържи.

И войниците, и конете подгизнаха от пот. Дъхът им излизаше на тежки пресекулки. Дълбоката планинска клисура лъкатушеше надолу. Продължиха по нея. Край бълбукащия поток бързо смениха посоката, за да тръгнат към стръмните склонове на връх Мацуо.

— Починете.

— Вземете си нещо за ядене.

— Да не се палят огньове.

Заповедите следваха по редиците една след друга. Бяха стигнали едва до Куцукаке, едно село на склона на планината, състоящо се от не повече от десет дърварски хижи. Въпреки това предупреждението беше строго и покрай пътя, който водеше надолу, бяха бързо разположени хора, които да пазят.

— Къде отиваш?

— В долината, да налея вода.

— Не може да се отделяш от строя. Вземи вода от някой, който има.

Войниците отвориха торбите си с припаси и мълчаливо почнаха да ядат. Докато дъвчеха храната, се носеше постоянен шепот. Мнозина се питаха защо трябва да закусват по това очевидно неподходящо време и посред планинския склон. Снощи, преди да тръгнат от светилището на Хачиман, вече бяха вечеряли.

Защо да не ядат при изгрев-слънце, когато вържат конете си край Ямадзаки или Хашимото? Макар озадачени, те все още смятаха, че отиват в западните области. Не само пътят за Бичу водеше натам. Ако тръгнат оттук надясно, могат да минат през Охарано и да излязат в посока Ямадзаки и Такацуки.

Но те отново продължиха напред, всички вкупом, право към Цукахара, без да завиват изобщо встрани. Стигнаха до село Кавашима. На четвъртия час пред очите на първите редици се показа неочаквана гледка — река Кацура, заспала под нощното небе.

Настъпи внезапно вълнение. Веднага щом долови хладния речен повей, цялата войска спря като закована на място. Бяха уплашени.

— Ще спрем тук! — обявиха военачалниците.

— Не вдигайте толкова шум! И не говорете, без да има нужда!

Бистрата вода на реката трепкаше под лунната светлина. Вятърът развяваше деветте украсени със сини цветове знамена.

Мицухиде повика Амано Генемон, който стоеше със своя отряд в крайното дясно крило на войската. Генемон скочи от коня и изтича при господаря си.

Мицухиде бе застанал на едно сухо място в коритото на реката. Погледите на всички военачалници се насочиха натам, където стоеше Генемон. Лицето на Сайто Тошимицу бе обрамчено от бялата му като скреж коса, това на Мицухару приличаше на тъжна маска. Тези двамата и всички останали предводители на войската обградиха Мицухиде като железен обръч.

— Генго — обърна се към военачалника си Мицухиде, — скоро ще съмне. Вземете отряда си и прекосете пръв с него реката. По пътя убивайте всеки, който би могъл да ни изпревари и да предупреди противниците. Може да минат търговци или други пътници, тръгнали към столицата рано призори. Ще трябва да се погрижите за такива хора. Това е извънредно важно.

— Разбирам.

— Почакайте.

Мицухиде го повика да се върне.

— За всеки случай съм пратил хора да завардят планинския път от Ходзо, в северна Сага, през Нишиджин към Джидзоин. Да не нападнете по погрешка нашите хора.

Гласът на Мицухиде режеше слуха. Ясно се виждаше, че сега умът му работи с пълна скорост. Жилите му бяха така изпъкнали, сякаш ще се пръснат.

Докато гледаха как отряда на Генемон прегазва реката, останалите войници започнаха да усещат все по-силно безпокойство. Мицухиде се качи отново на седлото. Един подир друг подчинените му направиха същото.

— Разгласете нареждането. Да не остане никой, който да не го е разбрал.

Един от пълководците редом с Кацуйори сви ръце пред устата си и извика:

— Свалете подковите на конете и ги хвърлете!

Всяка дума се разбираше ясно.

— Всички пешаци да си сложат нови сламени сандали. Затегнете връзките, ако са се разхлабили от вървенето през планината. Внимавайте — ако се навлажнят, вървите ще ви се впият в краката. Стрелците да нарежат фитилите си по на една педя и да ги съберат на връзки от по пет. Всичко ненужно, като опаковки на храната или на личните вещи всичко, което ще ви попречи да се движите свободно и бързо, да се хвърли в реката. Не носете нищо освен оръжията.

Войската бе като зашеметена. В същото време сред мъжете се забеляза някакво странно вълнение. Нямаше нито шум, нито движение. Хората просто се оглеждаха от двете си страни, но тъй като им бе забранено да говорят, усещането просто безгласно се пренасяше от лице на лице. Въпреки това заповедта бе изпълнена почти мигновено. Всичко стана толкова бързо, че поне на пръв поглед никъде не се забелязваше никакво съмнение, безпокойство или уплаха.

След като мъжете бяха готови с всичко и отново се подредиха в редици, заговори старият войн Сайто Тошимицу. Гласът му бе кален от стотина битки. Говореше ясно, без да спира, за да се замисли.

— Радвайте се. Днес нашият господар Акечи Мицухиде ще стане повелител на тази страна. Нямайте и най-малко съмнение в това.

Гласът му достигна чак до застаналите надалеч пехотинци и носачи на сандалите. Всички си поеха дъх дълбоко, сякаш за последен път в живота. По лицата нямаше нито следа от радост или тържествуване. По-скоро тръпка премина през събраното множество. Тошимицу затвори очи и заговори още по-високо, сякаш почти порицаваше хората. Дали не се опитваше да убеди и сам себе си?

— Никой друг ден не ще бъде така сияен като днешния. Особено ще разчитаме на бойните подвизи на самураите. Дори днес да паднете в сражението, близките ви ще бъдат възмездени в зависимост от размера на вашите заслуги.

До края на речта гласът на Тошимицу не се промени особено. Мицухиде му бе казал какво да говори — той самият навярно не мислеше това, което казва.

— Да прекосим реката! — завърши военачалникът.

Небето още тъмнееше. Бързото течение на река Кацура спря за миг конете, които се опитваха да я прегазят. По краищата на вълните се показаха гребени от бяла пяна. Докато стигнат до отсрещния бряг с мокрите си сандали, войниците до един трепереха. Макар и подгизнали от водата, нито един от стрелците не остави фитилите му да се намокрят. Бистрата, леденостудена вода стигаше до коленете им. Без съмнение всеки от войниците и офицерите които прекосяваха реката, бе погълнат от свои особени мисли, ала всички си припомняха думите на Тошимицу и предводителите на отряди, преди да тръгнат към други бряг.

„Сигурно ще нападнем господаря Иеясу. Освен него няма никой достатъчно наблизо за нападение. Но какво искаше да каже Тошимицу с думите, че нашият господар от днес ще стане повелител на страната?“

Предположенията им стигаха дотук. Воините на рода Акечи в мнозинството си бяха изцяло предани на дълга и добродетелта. Дори не им и хрумна, че врагът може да бъде Нобунага. Този дух, присъщ на рода Акечи, се предаваше надолу по редиците чак до пехотинеца и носача на сандали.

— Хей, разсъмва се.

— Скоро ще стане светло.

Намираха се между Ньойгадаке и планинската верига, която загражда Киото от запад. Скупчените на небето облаци бяха поръбени с яркочервено.

Взряха ли се повече, мъжете можеха да различат града, едва видим в предутринния мрак. Зад тях обаче, в посока към Ойносака и границата на областта Тамба, звездите светеха така ярко, че би могло да бъдат преброени.

— Труп!

— Тук има и още един!

— Хей, и тук!

Войската наближаваше източните предградия на Киото. Освен купчини дървета и покрити със слама хижи, наоколо, чак до пагодата на Източния храм, имаше само мокри от росата поля.

В подножието на боровете покрай пътя, посред самия него, почти навсякъде, накъдето войниците погледнат, бяха пръснати мъртви тела. Всички приличаха на селяни от околността. Едно младо момиче лежеше проснато по очи, сякаш заспало сред поле от зрели патладжани. Все още стискаше кошницата си. Беше посечено с един саблен удар. Кръвта още течеше. Бе по-свежо от утринната роса. Явно отрядът на Амано Генемон, тръгнал преди основната част от войската, беше пресрещнал в полето, настигнал и посякъл тези ранобудни селяни. Може и да се бяха съжалили над тяхната невинност, но заповедта бе да не излагат на опасност успеха на предстоящото голямо начинание.

Мицухиде погледна към прясната кръв по земята и алените облаци над главата си. Изправи се на стремената, вдигна рязко камшика си във въздуха и извика:

— Към храма Хоно! Да го превземем! Моите врагове са там. Напред! Напред! Ще посека всеки, който изостане!

Времето за битка дойде. Деветте знамена, украсени с рисунки на сини цветя, се разделиха на три групи по три. Тръгнаха по Седмата улица и като преминаха една подир друга през портите, наведнъж заляха столицата. Войската на Акечи влезе и през портите на Петата, Четвъртата и Третата улица.

Мъглата още бе гъста, но над планините вече я пробиваха яркочервените лъчи на утрото. Като обикновено, вратите от плетени колове се отваряха за хората, които влизат и излизат.

Мъжете нахлуха вкупом през тях. Копията и пушките се вдигаха нагоре като гъста гора. Само знамената оставаха наведени.

— Не се бутайте! Вървете спокойно! Задните части да изчакат за малко навън.

Видял объркването, един от предводителите се опитваше, доколкото може, да сдържи хората. Плъзна гредата настрани и отвори цялата порта.

— Сега влизайте! — подкани ги той.

Наредено бе да влизат тихо, без боен вик, да свият знамената и дори да не дават на конете да цвилят. Веднага щом преминаха портите и се втурнаха във вътрешността на града обаче, отрядите на Акечи изпаднаха почти в ярост.

— Към храма Хоно!

Сред целия безпорядък от някои от къщите се чуваше шум от отваряне на врати. Веднага щом погледнеха навън обаче, обитателите прибираха бързо глави и затръшваха здраво вратите.

Сред множеството, което настъпваше към храма Хоно, най-бързи изглежда бяха отрядите начело с Акечи Мицухару и Сайто Тошимицу. И двамата се виждаха в първите редици.

— Трудно е да различиш нещо. Улиците са тесни и пълни с мъгла. Да не се загубите. Водете се по голямото дърво в двора на храма! В мъглата се целете в бамбуковата горичка. Ето го! Ето дървото!

Докато даваше тези заповеди, Тошимицу препускаше напред и махаше яростно с ръка. Сякаш тази сутрин бе неговото последно сражение в живота.

Следващата по ред част, водена от Акечи Мицутада, също настъпваше. Мъжете заляха околността на Третата улица, минаха като дим през вътрешния квартал и бързо обградиха храма Мьокаку в Ниджо. Естествено, всичко бе съгласувано с отрядите, които нападат Хоно. Целта бе да се справят със сина на Нобунага, Нобутада.

До храма Хоно имаше съвсем малко път. Предутринният мрак разделяше частите една от друга, но още отсега откъм Хоно започваше да се надига неописуема шумотевица. Носеше се екот на раковина, примесен с гръм на гонгове и барабани. Нямаше да е преувеличено да се каже, че небето и земята се тресяха от този звук, идващ сякаш почти от отвъдното. Тази сутрин всички обитатели на столицата се изправиха в леглата си, изненадани от самия шум или сепнати от писъците на домашните си.

Дори в тихия обикновено квартал с благороднически домове около Императорския дворец скоро се дочуха глъч и неспокойни гласове. Сякаш дори небето над Киото отекваше от равните удари на конските копита.

Объркването на градските жители обаче бе само мигновено. Веднага щом благородниците и хората от простолюдието разбраха какво става, домовете им утихнаха досущ като преди, когато спяха. Никой дори не посмяваше да излезе на улицата.

Още бе толкова тъмно, че войниците не можеха да различават лицата пред себе си. На път за храма Мьокаку втората половина на войската сметна част от своите, които бяха решили да заобиколят през някаква тясна улица, за врагове. Макар началникът да им бе дал строга заповед да не стрелят, преди да им е било наредено, щом се сблъскаха с непознатите на ъгъла на пресечката, стреснатите войници внезапно започнаха да гърмят слепешком в мъглата.

Щом усетиха мириса на барут, възбудата им неволно нарасна дори още повече. Даже стари и опитни вече бойци не можеха сега да овладеят себе си.

— Хей! Там се чуват раковини и гонгове. В храма Хоно вече се бият.

— Сражението почва!

— Нападнали са!

Не усещаха дали стъпват по земята. Докато тичаха напред, още не можеха да различат чии са гласовете, които чуват, при все че не срещаха съпротива. При все това порите по целите им тела се разшириха и те вече дори не забелязваха студената мъгла, която бръсне настръхналите им лица и ръце. Успяваха само да крещят.

Нададоха боен вик още преди да са стигнали до покритите стени на храма Мьокаку. Неочаквано пред тях също се поде вик и също се дочуха звън на гонгове и удари на барабани.

Мицухиде водеше третата част от войската. Сега бяха спрели в Хорикава и наоколо му стояха хора от рода. Бяха му поставили походно столче, но той нито за миг не седна. Цялото негово същество сега бе съсредоточено в гласовете и крясъците, които идват от мъглата. Постоянно гледаше към небето в посока Ниджо. Понякога в очите му проблясваше червено отражение от утринните облаци, но все още нагоре не се вдигаха нито пламъци, нито дим.

Нобунага се събуди стреснат, без да има всъщност от какво. Поспал добре през нощта, сега и без това за него бе време да става. Още от младини ставаше рано, колкото и късно да си е легнал. Събуди се или по-скоро, преди да се е разсънил напълно, още с глава върху възглавницата, изпита нещо особено. Преходът от сън към будуване трая само секунда, но за това късо време през главата му със светкавична скорост минаха безброй мисли.

Припомни си всякакви преживявания от младини досега, сети се за разни неща от сегашния си живот, набеляза цели за бъдещето. Така му се случваше винаги в този миг между съня и будуването.

Това бе може би по-скоро вродена способност, отколкото навик. Още като дете сънуваше изключително често. Но тръните на живота, особено като се вземе предвид как бе отраснал, не можеха да му позволят да живее само в света на сънищата. Действителността трупаше препятствия едно подир друго, но го накара да познае и радостта от тяхното преодоляване.

И през това време на изпитания, победи и нови изпитания той най-сетне разбра, че не е удовлетворен от трудностите, които стоят пред него. Най-голямото удоволствие в живота, откри Нобунага, се състои в това сам да откриваш пречките, да ги посрещаш и после да ги изпровождаш с обърнат назад поглед. Убеждението се заздрави от опита му и му създаде умонагласа, съвсем различна от тази на обикновения човек. След Адзучи вече нищо не му се струваше невъзможно — самото понятие му стана непознато. Това се получи, тъй като досегашните му постижения не бяха добити по пътя на обичайния здрав разум. По-скоро бе успявал да направи невъзможното възможно.

И тази сутрин, на границата между света на сънищата и този на тленното тяло, докато нощното опиянение навярно още се задържаше в жилите му, в мозъка на Нобунага се изписаха необикновени картини — върволици от големи кораби, отправили се на юг, към брега на Корея и дори към великата държава на Мин. Самият той, заедно със Сотан и Сошицу, стоеше изправен на носа на единия от тях. Искаше да го придружи и още един човек — Хидейоши. Усещаше, че не е далеч денят, когато това ще може да стане действителност.

Смяташе, че дребно постижение като покоряването на западните области и Кюшу не е достатъчно, за да запълни остатъка от живота му.

„Съмна се“, каза си той наум, стана и излезе от спалнята.

Тежката кедрова врата, която водеше към коридора, бе изработена така изкусно, че когато се отвори или затвори, сама да издава особен звук, който да привлича вниманието. Щом чуха шума от стаята си встрани, оръженосците скочиха стреснати на крака. Широките стълбове и дъски на терасата отразяваха светлината от хартиените фенери и лъскаха като намазани с растително масло.

Разбраха, че господарят им се е събудил и се забързаха към банята до кухненските помещения. По пътя чуха шум откъм северния коридор. Приличаше на звук от бързо отваряне на кепенци.

Помислиха, че може да е Нобунага, спряха се и впериха очи в посока на задънения коридор. Но там нямаше никой друг освен някаква жена, облечена в леко кимоно на едри шарки и дълъг елек, изрисуван с борови дървета и черешови цветове. Дългата й черна коса се влачеше след нея.

При отварянето на кепенците в прозореца се показа утринно небе с цвят на незабравки, почти сякаш изрязано от цветна хартия. Вятърът отвън разроши косата на жената и довя чак до мястото, където стояха оръженосците, мирис на алоево дърво.

— Хей, насам.

Чуха шум от течаща вода и се завтекоха към кухнята. Храмовите свещеници още не бяха излезли от стаите си и прозорците и голямата главна порта стояха заключени. В широката кухня с пръстен под и на издигнатата дървена платформа още цареше нощен мрак, примесен с бръмченето на комарите, но вече се долавяше и първия повей на лятното утро.

Нобунага особено не обичаше това време на деня. Преди оръженосците да са разбрали, че е излязъл от спалнята и да се затичат навън, вече бе изплакнал устата и измил ръцете си. Отиде до голямата делва, в която се стичаше вода от една бамбукова тръба, взе едно малко ведро и го потопи в покритото с лак корито. Изми бързешком лице, като пръскаше вода навсякъде наоколо, досущ като къпещ се врабец.

— Ще си намокрите ръкава, господарю.

— Нека да ви сменя водата.

Оръженосците бяха направо уплашени. Един дръпна леко изотзад белия ръкав на Нобунага, друг посегна да загребе нова вода. Трети пък коленичи в нозете на господаря си и му подаде кърпа. В същото време мъжете от стражата излязоха от своята стая и се заеха да отварят тежките врати към вътрешния двор. В същия миг обаче доловиха необичаен шум, който идваше откъм външния главен храм. Последваха тежки стъпки от много нозе, които приближаваха тичешком към тях.

С все още мокра коса, Нобунага се извърна назад и нетърпеливо възкликна:

— Иди да видиш какво е това, Бомару.

После продължи да бърше лицето си в плата.

— Навярно стражите във външния храм са се сбили или нещо подобно — обади се един от оръженосците.

Нобунага не обърна внимание на думите му. За миг неговите очи заприличаха на водна бездна и проблеснаха, сякаш търси нещо не в света навън, а у самия себе си.

Но това продължи само миг. Безпорядък настъпи не единствено пред главния храм. Тук, в помещенията за гости и по всичките десетина постройки на манастира, нещо се тресеше, сякаш цялата земна кора е разлюшкана от грамадно земетресение. Суматохата и неописуемият шум бяха ужасяващи.

Колкото и силен да е, всеки един човек би усетил в такъв миг объркване. Кръвта се отдръпна от лицето дори Нобунага. Всичките му оръженосци също пребледняха. Вцепенението им продължи обаче навярно не повече от две вдишвания. Едва усетили объркването, и по коридора към тях се затича с бясна скорост някакъв мъж.

— Господарю! Господарю! — извика той.

— Господин Ранмару! Господин Ранмару! Насам! — закрещяха в един глас оръженосците.

Самият Нобунага излезе напред и извика на мъжа:

— Ранмару! Къде отиваш?

— О, тук ли сте, господарю? — отвърна младежът и почти се строполи на земята в опита си да коленичи.

От пръв поглед, дори само по настръхналата му кожа, Нобунага можа да усети, че не става дума просто за някакво самурайско сбиване или кавга между конярите.

— Какво е станало, Ранмару? За какво е този шум? — попита той бързо.

Отговорът дойде също незабавно:

— Акечи са извършили нещо чудовищно. Навън има метежници, които размахват знамена с техния знак.

— Какво?! Акечи ли?

Нобунага бе поразен. Изненадата му ясно сочеше, че никога не е очаквал, не е помислял дори, това да може да се случи. Но внезапният удар и напрежението от станалото не стигнаха до устата му. Заговори с неизменното си спокойствие. Думите му приличаха почти на шега:

— Акечи… неизбежно беше.

Обърна се бързо настрани и се спусна обратно към стаята си. Ранмару понечи да го последва, но след пет-шест крачки се обърна и смъмри разтрепераните оръженосци:

— Всички се хващайте бързо за работа. Вече наредих на Бомару да каже да затворят прозорците и вратите. Запречете входовете и не давайте на врага дори да се приближи до Негово Височество.

Преди да е изрекъл това до край, върху кухненската врата и прозорците близо до нея се засипа дъжд от куршуми и стрели. Безброй остриета пробиха дървото и блясъкът на желязото извести началото на битката на стоящите вътре хора.

Четирите страни на храма Хоно — южната откъм Рокаку, северната откъм Нишикикоджи, западната откъм Тоин и източната откъм Абуракоджи — бяха залети от отряди на рода Акечи и огласени от техните бойни възгласи. Покритите с керемиди стени ясно се виждаха, но дълбокият ров ги отделяше от нападателите и ги правеше недосегаеми. Морето от копия, знамена, пушки и алебарди само се люшкаше напред-назад.

Някои от мъжете прескочиха до основите на стената, но останалите не можеха да стигнат чак дотам. Мнозина от опиталите се да го сторят паднаха на дъното на рова. Доспехите ги повлякоха надолу и те потънаха до кръста в застоялата, зловонна блатна вода с цвят на черно мастило. Дори и да успееха да се изкатерят навън, другарите им надали щяха да намерят време да им помогнат.

Отрядите на Акечи се заеха да рушат жилищата в Нишикикоджи. Жени, старци и деца бягаха изпод развалините, досущ като раци-отшелници, които напускат опразнените си черупки. Войниците пълнеха рова с дърво от вратите и покривите на къщите.

В един миг всички се закатериха нагоре по стената. Горе стрелците заредиха пушките си и като ги насочиха надолу, изстреляха своя първи залп.

В същото време постройките вътре в храмовия двор оставаха зловещо притихнали. Всички врати в главния храм бяха затворени и трудно можеше да се каже дали враговете вече са проникнали в тях. От Помийната улица се издигнаха пламъци и дим. Горещината на огъня стигна разрушените къщи, които една след друга започнаха с лекота да се подпалват. В скоро време всичките бедняци от околността тичаха по улиците, готови сякаш да се изпотъпчат един другиго. С писъци и викове те навлязоха в сухото корито на река Камо и заляха центъра на града. Погледнато от главната порта, тази на обратната страна храма, всичко изглеждаше, като че проникналите през задния вход мъже вече подпалват кухните. Нападателите отпред нямаха желание да бъдат надминати от другарите си. Редовите войници яростно завикаха на няколко офицери, които, стори им се, просто пилееха времето си край подвижния мост:

— Разбийте го!

— Минете отвъд! Какво се бавите?

Един от офицерите се извърна към стражите от вътрешната страна на портата.

— Ние сме от рода Акечи и сме се отправили за западните области. Пристигнали сме да приветстваме господаря Ода Нобунага.

Това бе прозрачен опит да прелъжат защитниците да им отворят главната порта. Той само забави допълнително нещата. Естествено, стражът прояви недоверие и не възнамеряваше да отвори вратата, без преди това да е получил заповед от Нобунага.

Каза да изчакат. Последвалата тишина сочеше, че съобщава в главния храм за станалото. Скоро насам щеше да се втурне тълпа от защитници.

Отзад войниците започваха да губят търпение от това излишно прилагане на уловки и заподканяха тези пред себе си:

— Да нападаме! Какво още чакаме?

— Към стените!

В безразсъдна надпревара да стигнат първи до входа те избутаха колебаещите се настрани и дори ги повалиха на земята.

Доста от мъжете най-отпред бяха изтикани право в рова. Отгоре и отдолу се понесоха бойни викове. После тласъкът се подхвана и от по-отдалечените редици. В рова западаха още хора. За миг той се напълни с окаляни войници.

Един младеж стъпи по раменете на множеството и се метна към основата на оградната стена. Друг последва примера му.

— Напред!

Мъжете закрещяха, забиха копията си в стената и бързо стигнаха до върха й. Войниците долу в рова се блъскаха и гърчеха като останали в пресъхнало езеро риби. Онези над тях тъпчеха гърбовете, рамената и главите на собствените си другари. Една след друга жертвите издъхваха в калта сред общия безумен напор. Скоро обаче от върха на стените около храма Хоно се чуха тържествуващи викове.

— Пръв съм!

Но в бързината бе трудно да се различи кой е бил наистина пръв.

Зад стената самураите на Ода излизаха тичешком от стражевото помещение до портата и постройките около конюшнята и сграбчили кой каквото намерил оръжие, се опитваха да спрат пристъпа на прииждащия враг. Но това бе все едно да се опиташ да подпреш пробит бент с голи ръце. Сякаш без да забелязват мечовете и копията на неприятелите си, проникналите първи воини на Акечи закрачиха напред по труповете на падналите в битката мъже. Течащата кръв на противника обагри нозете им.

Сякаш искаха единствено да посетят жилището на господаря Нобунага. Затичаха се право към главния храм и дома за гости. От широката тераса обаче ги посрещна облак от свистящи стрели. Разстоянието бе удобно за стрелба с лък, но много от стрелите така и не попаднаха в целта и безполезно се забиха в земята. Много други просто отскочиха от околните стени.

Сред защитниците имаше много храбреци, които, облечени още в нощните си дрехи, полуголи и дори невъоръжени, влизаха в схватка срещу покритите с доспехи противници. През горещата лятна нощ онези от стражите, които бяха освободени от служба, спаха спокойно и непробудно. Сега, засрамени навярно от закъснението си в битката, те отчаяно се опитваха поне малко да спрат Акечи — ако не с друго, поне със силата на яростта и отчаянието си.

Но напиращите вълни от желязо не можеха да бъдат възпрени и вече заливаха основата на храма. Нобунага се спусна обратно в своята стая и със стиснати зъби се зае да пристяга колана на току-що нахлузения върху бялата копринена дреха панталон.

— Лък! Донесете ми лък! — изкрещя той.

След като повтори два или три пъти заповедта, най-сетне някакъв човек коленичи пред него и протегна напред лък. Нобунага го сграбчи от ръцете му и като изскочи през обкованата врата навън, извика зад гърба си:

— Пуснете жените да избягат. Няма нищо лошо, ако се махнат. Важното е сега да не ни пречат.

Навсякъде се носеше шум от разбиване на врати и прегради. Покривът се тресеше, а женските писъци още повече усилваха уплахата. Жените бягаха като обезумели от стая в стая, тичаха по коридорите и скачаха през парапета на терасата. Изпомачканите им дрехи прорязваха полумрака като бягащи огньове, оцветени в бяло, червено и виолетово. Куршумите и стрелите пък хвърчаха навсякъде и се забиваха в кепенците, стълбовете и стените. Нобунага тъкмо бе излязъл на един от ъглите на терасата и се бе заел да праща своите стрели срещу врага. Наоколо му стърчаха цял рояк стрели, не успели да го улучат.

Щом видяха неговата страховита храброст в битката, дори и жените, напълно загубили власт над себе си, се оказаха безсилни да побегнат настрани. Успяваха само да пищят.

„Петдесет години живот под това небе“. Този стих бе от пиесата, която Нобунага така обичаше и обобщаваше неговия възглед за света, още от младини. Ставащото сега за него не бе събитие от особено голяма важност. Мисълта, че това може да се окаже краят, със сигурност не го обезсърчаваше.

В него по-скоро гореше яростен боен дух, който никога нямаше да му позволи просто да се предаде и да загине. Това, което го вдъхновява като голяма цел на неговия живот, още не е завършено дори наполовина. Твърде голямо ще е разочароването, ако бъде сразен по средата на пътя. Падне ли тази сутрин, ще има прекалено много неща, за които да съжалява. Взе още една стрела и я нагласи на тетивата. Опънатата връв просъскваше отново и отново и с всеки такъв звук гневът му сякаш малко намаляваше. Накрая тя съвсем се протри и лъкът бе на път да се скъса.

— Стрели! Нямам стрели! Донесете ми още!

Докато продължаваше да вика, се зае да събира пропусналите целта си вражески стрели, които бяха нападали по коридора и да ги изстрелва обратно срещу Акечи. Почти едновременно с това една жена с изискано загънат ръкав на кимоното му поднесе наръч стрели и вдигна една към ръката му. Нобунага погледна надолу.

— Ано? Достатъчно си направила. Опитай се сега да избягаш.

Направи й знак с брадичка, но придворната дама продължи да подава една след друга стрелите в десницата му. Колкото и да я караше, тя не поиска да си тръгне.

Стреляше не толкова изкусно, колкото с благородство в движенията. У него имаше повече дух, отколкото сила. Пронизителното свистене на всяка стрела сякаш само казваше, че острието й е прекалено добро за тези низки хора, че то е дар за тях от човека, който ще властва над цялата тази страна. И стрелите на Ано обаче бързо привършиха.

Тук и там в храмовия двор лежаха покосени от неговите стрели неприятели. Въпреки стрелбата на лъка обаче, една група облечени в доспехи войници настъпи с дързък вик към парапета на терасата и най-сетне стигна с катерене до засводения коридор.

— Виждаме ви, господарю Нобунага! Не можете да ни избягате! Загубете главата си като мъж!

Враговете бяха многобройни като враните по акациевите дървета призори и привечер. Готови да бранят своя господар, личните служители на Нобунага се наредиха около него в страничните и задните коридори. Сабите им светеха с блясъка на отчаянието. Няма да оставят врага да проникне по-навътре. Между тях бяха и братята Мори.

Мнозина от тези хора, отказали до самия край да изоставят повелителя си и сражавали се в негова защита, сега лежаха повалени върху вражески тела, все още вкопчени в мъртвешка хватка. Изглеждаше, че и двамата противници са загинали едновременно.

Стражата от външния храм бе превърнала сега главното светилище в поле на битката и в яростно и кърваво сражение се опитваше да отблъсне неприятеля от вътрешния двор. Вражеските сили обаче изглежда бяха на път да превземат входа към покрития коридор, който водеше дотам и целият отряд, сега съставен от по-малко от двадесетина човека, се събра наедно и се спусна към вътрешността.

Сега воините на Акечи, успели да се изкатерят до коридора, бяха притиснати от две страни. Пронизаните им и посечени тела нападаха едно върху друго. Щом видяха, не Нобунага е все още в безопасност, мъжете от външния храм нададоха радостни викове:

— Сега! Сега имаме време! Да отстъпваме веднага!

— Глупаци! — процеди през зъби Нобунага и захвърли лъка си настрана. Беше счупен и нямаше вече стрели. — Не е време за отстъпление! Дайте ми едно копие!

И след като ги сряза по този начин, той сграбчи оръжието на един от служителите и като лъв се спусна надолу по коридора. Завари един вражески войник да се опитва да се изкатери по страничната преграда и заби острието си право в него.

В същия миг един воин на Акечи, застанал под сянката на черен китайски бор, извади своя малък лък. Стрелата се заби в лакътя на Нобунага. Господарят се олюля назад и се подпря на кепенците зад гърба си.

Същевременно вън пред западната стена се разиграваше малка схватка. Една дружина от служители и пешаци начело с Мураи Нагато и сина му бе излязла от дома на градския управител, разположен до храма Хоно и след като удари обградилите стените Акечи в гръб, се опитваше да влезе през главната порта в двора.

Предишната вечер Нагато и синът му бяха останали до късно да разговарят с Нобунага и Нобутада и се върнаха да спят едва към третия час. Ето защо Нагато, заспал дълбоко, се остави да го сварят неподготвен. Длъжен бе да знае за положението още щом отрядите на Акечи влязоха в столичния град. След това би трябвало незабавно, било и само миг преди идването на вражеските сили, да прати предупреждение в близкия храм Хоно.

Това нехайство бе непростимо. Вината обаче не беше само на Нагато. Със сигурност виновни бяха всички отседнали в столицата или постоянно обитаващи я служители на Нобунага.

— Вътре в храма изглежда става нещо — бе първото, което Нагато чу, щом го събудиха.

Нямаше представа за естеството на станалото.

— Може да е някакво сбиване. Идете да видите — каза той на слугата.

После, докато излизаше без да бърза от постелята, чу един от своите служители да вика от покрива на портата:

— От Нишикикоджи се вдига дим!

Нагато изцъка с език и промърмори:

— Сигурно пак има пожар на Помийната улица.

Дотам бе свикнал да мисли, че всичко наоколо му е мирно, та забравяше напълно, че днес е просто пореден ден на междуособицата, която продължава в страната.

— Какво?! Отряди на Акечи ли?

Удивлението му трая по-малко от миг.

— По дяволите! — и той изскочи от стаята без почти нищо освен дрехите на гърба си.

Веднага щом видя в тъмната утринна мъгла гъстите редици от облечени в доспехи конници, настръхнали от мечове и копия, се затича обратно в дома си, навлече бронята и сграбчи сабята си.

С не повече от тридесет-четиридесет души се завтече на помощ на Нобунага. Отделните части на Акечи бяха затворили почти всички улици, които водят към храма Хоно. Сблъсъкът с хората на Нагато започна на един от ъглите на западната оградна стена и премина в ожесточен ръкопашен бой. Малката дружина успя да премине през обкръжението и да стигне доста близо до главната порта; веднага след това обаче един от отрядите на Акечи, станал свидетел на тази дързост, се обърна към тях, приготви копията си и нападна. Скоро хората на Нагато останаха наполовина по-малко и бяха принудени да се оттеглят.

— Опитайте да стигнете до храма Мьокаку! Ще подкрепим господаря Нобутада!

Над покрива на храма Хоно, подобно на буреносен облак, се изви катраненочерен дим. Дали пожарът бе причинен от нападащите Акечи, от служителите на Нобунага или от самия него? Цареше такъв безпорядък, че никой не можеше да отговори на това.

Димът дойде почти едновременно от външното светилище, от една стая в двора и от кухнята.

В кухнята един оръженосец и двама други мъже се сражаваха като демони с неприятеля. Изглежда, макар сега да не се виждаше нито един от тях, монасите в храмовата кухня се бяха събудили рано, тъй като огънят под големите котли бе вече запален.

Оръженосецът застана на вратата на помещението и прониза поне двама от проникналите вътре хора на Акечи. Най-сетне те му отнеха копието и изправен срещу многобройните неприятели, той бе принуден да скочи на дъсчения под и да ги държи на разстояние, като хвърля по тях кухненски съдове и всичко друго, което му попадне.

Редом с оръженосеца се биеха храбро един учител по чайна церемония и друг някакъв мъж. Макар да изпитваше презрение към тези трима лековъоръжени противници, групата самураи не успяваше да стъпи на дървения под тъкмо заради тях.

— Какво ви бави?

Вътре надникна някакъв воин, който приличаше на техен началник. Той сграбчи една горяща главня от огнището и я хвърли в лицата на тримата защитници. После запокити друга в килера и още една — срещу тавана.

— Вътре!

— Трябва да е вътре!

Целта им бе Нобунага.

И те си проправиха път навътре, като ритаха подпалените дървета с войнишките си сламени сандали. Пламъците като червен бръшлян попълзяха по вратите и стълбовете. Докато обгръщаха оръженосеца и учителя по чайна церемония, двамата мъже останаха неподвижни.

В конюшните бе настъпило пълно объркване. Десетината коне се бяха уплашили така, че сега ритаха стените и къртеха дъските от тях. Накрая два пробиха преградата и препуснаха навън. Галопираха подивели в средата на отрядите на Акечи, докато останалите цвилеха все по-диво, усетили приближаването на пламъците. Самураите в конюшнята изоставиха местата си и излязоха да защитават стъпалата на двора, в който за последен път видяха Нобунага. Това бе последната им битка — всички бяха покосени и заедно паднаха.

Дори конярите, които биха могли да избягат, не пожелаха да го сторят и останаха да се бият до смърт. По начало тези хора не се отличаваха със съвършено нищо особено, но този ден мълчаливо доказаха със своята саможертва, че и с нищо не отстъпват на другите, които имат високи доходи и звания.

Един воин на рода Акечи, хванал окървавено копие, тичаше от стая на стая. Щом видя през дима един от другарите си, той се спря.

— Миноура?

— Аз съм.

— Постигна ли вече нещо?

— Не, не още.

Двамата търсеха Нобунага — или по-точно се състезаваха кой от тях ще го намери. Скоро се разделиха, за да си проправят поотделно път през дима.

Изглежда огънят се бе разпространил под покрива и вътрешността на храма застрашително попукваше. Дори кожата и металът на войнишките доспехи се нагорещиха. За миг всичко се опразни — даже мнозина от воините на Акечи изтичаха навън, за да избягат от пълзящите пламъци и в храма останаха единствено трупове и най-упоритите, които продължаваха да търсят.

Някои от тези се давеха от дима, други бяха покрити с пепел. Вратите и плъзгащите се прегради бяха изритани в голямата зала и сега навсякъде, подобни на огнен облак, се носеха парчета горящ златен брокат и подпалено дърво. Вътре в малките стаи и в ъглите обаче бе тъмно и предметите се различаваха смътно. Пълните с гъст дим коридори изобщо не можеха да бъдат отличени един от друг.

Ранмару се облегна тежко на кедровата врата към стаята, която пазеше и после тихо се изправи отново. В ръка държеше окървавено копие. Огледа се надясно, после наляво. Чу стъпки и приготви оръжието си.

Целият се превърна в слух. Облечената в бяло фигура, която влезе преди малко в стаята, бе тази на Предводителя на дясната страна, Ода Нобунага. Той се би до самия край, докато видя, че храмът потъва в пламъци и хората му до един са паднали и убити. Би се рамо до рамо с обикновените войници, все едно че сам е един от тях. Въпреки това взе решението да си направи сепуку не просто понеже държеше на името си и не смяташе, че някое нищожество заслужава да се сдобие с главата му. Смъртта на човека е предопределена и Нобунага дори не съжаляваше за това, че неговият живот свършва. Съжаляваше само за голямото дело на този живот.

Храмът Мьокаку е съвсем наблизо. Също в съседство е домът на столичния управител. В града има разположени и още самураи. Ако по някаква случайност успее да влезе във връзка с хората навън, той може да си осигури път за бягство. От друга страна, този заговор, тази измяна е дело на тиквоглавеца Мицухиде. А на него е присъщо, ако вземе подобно решение, да го изпълнява така, че дори и вода да не може да премине. Време е значи Нобунага да се реши.

Така тези две мисли се бореха в ума му.

Погледна към труповете на своите служители, загинали заедно в битката и разбра, че последният му миг е вече близо. Напусна сражението и се оттегли в стаята, чиято врата сега пазеше отвън Ранмару. Думите му бяха:

— Ако чуеш отвътре гласа ми, значи вече се самоубивам. Постави тялото ми под някакъв параван и го подпали. Дотогава не пускай врага да стигне дотук.

Докато казваше това, Нобунага гледаше Ранмару право в очите.

Дървената врата бе здраво залостена. За миг господарят впери поглед във все още непокътнатите позлатени рисунки на стените. Отнякъде проникна тънка струйка дим, но изглежда имаше време, докато пламъците стигнат и дотук.

„Вече напускам този свят. Няма нужда да бързам.“ Струваше му се, че някой друг му казва това. Веднага щом влезе в стаята, усети, още преди горещината, която го обгражда от четирите страни, пареща жажда. Почти се строполи в средата на помещението, но после промени решението си и намери сили да се премести на една леко издигната площадка в долния край. В крайна сметка местата долу по начало бяха предназначени за неговите служители. Представи си как струйка вода се стича в гърлото му. За миг се опита да съсредоточи цялото си същество точно под пъпа. Застана в тържествена поза, с прегънати под тялото колена, изпъна гръб и си оправи дрехите. Опита се да се държи така, сякаш служителите му са застанали пред него, както това се случваше преди.

Мина малко време, докато тежкото му дишане се успокои.

„Това ли значи да умреш?“

Чувстваше се толкова спокоен, че сам не можеше да повярва в този миг. Дори усещаше някакво желание да се разсмее.

„Ето, дойде и моят ред.“

Даже когато пред погледа му изникна лъскавата плешива глава на Мицухиде, не изпита никаква ярост. Служителят му също е човек и е направил това от раздразнение и гняв. Самият той, Нобунага, не трябваше да постъпва така необмислено и сега, след като всичко това вече бе станало, съжаляваше, че недоволството на неговия служител не е довело до нищо, освен глупаво насилие. „Ах, дали няма да ме последваш след няколко дни, Мицухиде?“, попита той мълчаливо.

В лявата си ръка стискаше ножницата на своята къса сабя. Дясната освободи острието.

„Няма нужда от бързане.“

Съветваше сам себе си. Пламъците вече проникваха в стаята. Затвори очи. В този миг, сякаш е яхнал препускащ кон, през ума му премина всичко, което можеше да си спомни за своя живот от най-ранно детство до сегашния ден. Когато отвори очи, златният прах и рисунките по четирите стени светеха в яркочервено. Изписаните по тавана божури сякаш се множаха от пламъците. Смъртта му наистина не трая по-дълго от един дъх. В този последен миг, някакъв необикновен глас вътре в него като че каза сбогом на всички спомени от предишния му живот.

— Не съжалявам! — каза високо Нобунага.

Ранмару чу вика и се завтече вътре. Господарят му, облечен в бяло копринено кимоно, вече лежеше по лице на пода. Под него течеше прясна кръв. Младежът издърпа вратите от ниската ракла и ги постави върху трупа, сякаш му прави ковчег. Затвори тихо вратата зад себе си и застана встрани от издигнатото място. Стисна късата сабя, с която и той също можеше да си направи сепуку. Вместо това обаче неговите блеснали очи останаха вперени в тялото на Нобунага, докато цялата стая не бе погълната от пламъците.

През първите три дни на шестия месец небето над Киото беше чисто и слънцето ярко светеше. В планинските западни области обаче времето се менеше от ясно до облачно. До края на петия месец тук продължаваха проливните дъждове. После, за два-три дни в началото на шестия, силен югозападен вятър издуха разкъсаните облаци на север и после ги върна обратно. Така небето продължи да се променя между чисто и заоблачено.

Повечето хора бяха уморени от дъжда и плесента и се надянаха дъждовният сезон да свърши рано, но войската на Хидейоши, заета с дългата обсада на крепостта Такамацу, се молеше на осемте Царя на драконите да пратят още и още дъжд, тъй като това бе главното им оръжие на бойното поле. Самотната крепост все така стоеше напълно откъсната посред блатистото езеро. Тук-там, като последни остатъци от коса по главата на някой оплешивяващ, стърчаха дърветата на няколкото потопени под водата горички.

В града под крепостта, над водата оставаха само покривите на простите жилища; селските къщи в по-ниските места вече се бяха изгубили. Мътното течение носеше безброй парчета гнило дърво и те плуваха покрай бреговете на езерото.

На пръв поглед вълните по нечистата жълтеникава вода изглеждаха неподвижни, но войниците, които я наблюдаваха от края на брега, забелязваха как тя лакът по лакът настъпва за сметка на сушата.

— Днес някои тук изглежда не ги е грижа за нищо! Я погледнете. Та те са също така безгрижни като вас.

Хидейоши се бе качил на седлото и говореше на оръженосците зад гърба си.

— Къде?

Всички с любопитство погледнаха натам, накъдето сочеше господарят им. И наистина върху плаващите дървета се виждаше ято снежнобели чапли. Оръженосците, още момчета, свиха рамене и се засмяха. Заслушан в детските им приказки, Хидейоши шибна леко коня си и се върна в лагера.

Това стана на вечерта от третия ден на шестия месец. Нямаше начин Хидейоши да знае какво се е случило в Киото.

Той рядко пропускаше обичайните си обиколки на лагера, при които го придружаваше свита от петдесет-сто служители. Понякога към тях се присъединяваха и оръженосци. Носеха голям чадър с дълга дръжка и размахваха наоколо ярко оцветеното пълководческо знаме. Войниците, свидетели на това царствено „шествие“, вдигаха очи нагоре и си мислеха: „Минава нашият повелител.“ Когато се случеше да не го видят, добиваха усещане за някаква липса.

Докато минаваше, Хидейоши оглеждаше от седлото войниците от двете си страни — потни и покрити с кал, най-голяма радост за тях бе храната, която обикновен човек едва можеше да сложи в устата си; въпреки това усмивката не слизаше от техните лица и те надали познаваха думата „отегчение“.

Мъчно му беше за дните, когато самият той бе част от тези млади хора. Началството на този поход му беше поверено преди цели пет години. Сраженията и ожесточените сблъсъци при крепостите Кодзуки, Мики и много други бяха за него неописуемо изтощителни. А освен трудностите на самата битка, неведнъж го бяха спохождали и вътрешни съмнения.

Трудно бе да се угоди на Нобунага и никак не беше лесно от разстояние да му служиш и да изпълняваш желанията му. Освен това, разбира се, пълководците около Хидейоши не бяха особено радостни от неговото издигане. Въпреки това той бе доволен и сутрин, когато се молеше на богинята на слънцето, чистосърдечно й благодареше за всички изпитания, през които е преминал за тези пет години.

Никой не би дирил сам такива несгоди. А Хидейоши смяташе, че каквито и да са действителните намерения на небето спрямо него, досега то му е изпращало единствено трудност след трудност. Имаше дни, когато се чувстваше благодарен за недоимъка и превратностите от време на младостта си, понеже те му бяха дали волята да се пребори със собствената си телесна слабост.

Сега всичко подготвено за превземане на крепостта Такамацу вече бе приведено в действие и Хидейоши чакаше единствено пристигането на Нобунага от изток. На връх Хидзаши тридесетте хиляди войници на рода Мори под началството на Кикава и Кобаякава чакаха да се притекат на помощ на откъснатата от света крепост. Когато времето бе ясно, врагът лесно можеше да види чадъра и пълководческото знаме на Хидейоши.

Тази вечер, тъкмо докато се връщаше в жилището си, по пътя за Окаяма го настигна пратеник. Стражите незабавно го наобиколиха. Пътят водеше за стана на Хидейоши на връх Ишии, но по него, след като се прекоси Хибата, можеше да се стигне и до лагера на Кобаякава Такакаге на връх Хидзаши. Естествено, местността бе най-строго охранявана.

Вестоносецът бе пришпорвал коня си през цялото време от два дни насам, без да се спира за храна или дори за да пие. Преди стражите да са го довели в лагера, той вече беше загубил свяст.

Бе Часът на глигана. Хидейоши още не си беше легнал. Щом Хикоемон се върна, тримата заедно с Хидейоши и Хори Кютаро отидоха до постройката, която служеше за жилище на предвождащия похода. Там дълго седяха заедно.

Разговорът им бе дотолкова поверителен, че дори оръженосците се бяха оттеглили. Позволиха да остане само на поета Юко. Той седеше до плъзгащата се врата от хартия и отпиваше от чая си.

Внезапно се чуха стъпки, бързо идващи в посока към сградата. Беше дадена строга заповед да не позволяват на никой да се приближава, така че щом непознатият стигна до кедровата врата, застаналите там на стража оръженосци го посрещнаха с остри бележки.

Всички изглеждаха извънредно възбудени, а този, с когото говореха, явно бе настоятелен и разгорещен.

— Какво става, Юко? — попита Хидейоши.

— Не мога да разбера. Изглежда някой от оръженосците говори с едни от мъжете на пост.

— Погледнете.

— С удоволствие.

Юко остави чаените принадлежности на местата им, стана и излезе.

Щом погледна навън, установи, че не стражата, както очакваше, а Асано Нагамаса е влязъл в спор с оръженосците.

Младежите обаче бяха получили заповед да не допускат никого и не искаха да съобщят на своя господар за пристигането на новодошлия. Няма значение кой е — дали Асано или някой друг. На това мъжът отговори, че ако не обявят за идването му, сам ще си проправи път, за да го стори. Оръженосците го предизвикаха да опита. Макар и още младежи, те бяха натоварени с бойна задача и се готвеха да покажат, че не стоят на местата си само за украса.

Юко първо успокои разгорещените стражи, после се обърна с въпроса:

— Какво е станало, господарю Асано?

Асано му показа калъфа за писма, който държеше ръката си и добави, че току-що от Киото е пристигнал пратеник. Знае, че сега разговорът е строго поверителен, но преки това вестта е важна и той иска само за малко да говори с господаря си.

— Почакайте за миг, моля ви — каза Юко и се върна бързо вътре.

После покани Асано да влезе.

Служителят прекрачи прага и хвърли бърз поглед към стаята встрани. Оръженосците там мълчаха. Обърнали се бяха на другата страна и се правеха, че въобще не го забелязват.

Хидейоши мина покрай една ниска, поставена на пода лампа и се обърна към влезлия Асано.

— Простете, че ви безпокоя по време на такъв важен разговор.

— Няма нищо. Явно имаме важна вест. От кого е?

— Научих я от Хасегава Соджин, господарю.

Асано подаде калъфа с писмото. Червеният лак по кожата блестеше ярко под светлината на лампата.

— Вест от Соджин ли? — учуди се Хидейоши и взе писмото.

Хасегава Соджин беше редовен посетител на чайните церемонии на Нобунага. Не бе в особено близки отношения с Хидейоши, тъй че изглеждаше странно един учител по чайна церемония да праща в лагера му такова бързо известие. Освен това според Нагамаса приносителят бил напуснал Киото по обед на предишния ден и пристигнал току-що, в Часа на глигана.

Това означаваше, че пътуването от столицата до лагера му е отнело цял ден и половин нощ. Дори и за нарочен пратеник това е необичайна бързина. Без съмнение не е нито ял, нито пил по пътя и с яздил през нощта в пълен мрак.

— Приближете малко лампата, Хикоемон.

Хидейоши се наведе и разви писмото на Соджин. Бе късо и явно написано бързешком. Още при първите редове обаче на светлината от лампата се видя как космите по врата му настръхнаха.

Останалите присъстващи седяха на известно разстояние зад господаря си, но щом цветът на кожата му, от тила до ушите, се промени, и тримата — Кютаро, Асано и Хикоемон — не можаха да се сдържат да не се заведат напред.

— Господарю… какво се е случило? — попита Асано.

При този въпрос Хидейоши мигом дойде на себе си. Изглежда не успяваше да повярва на думите в писмото и се насили да ги прочете повторно. После сълзите му закапаха по хартията, в чието съдържание сега не можеше вече да се съмнява.

— Защо плачете така, господарю? — обади се Хикоемон.

— Никога не сме ви виждали такъв.

— Лоша вест ли е това?

И тримата си мислеха, че става дума за майката на Хидейоши, която той бе оставил в Нагахама.

През време на похода мъжете рядко говореха за домовете си, но когато станеше дума за неговия, Хидейоши винаги споменаваше майка си. Сега всички решиха, че тя трябва да е сериозно болна или вече починала.

Най-сетне Хидейоши избърса сълзи и седна малко поизправен. При това лицето му доби сурово изражение и мъката по него сякаш се смеси с остър гняв. Такова чувство не се свързва обикновено със смъртта на родител.

— Нямам сила да ви кажа за това. Елате и погледнете какво пише тук.

Подаде им писмото и извърна поглед на другата страна, за да скрие с ръка сълзите си.

Прочели писмото, тримата мъже сякаш бяха поразени от гръм. Нобунага и Нобутада са мъртви. Нима това може да е истина? Толкова необясним ли е този свят? Кютаро, — в частност, се бе срещнал с Нобунага непосредствено преди да дойде на връх Ишии. В крайна сметка бе дошъл тук по негова заповед и сега гледаше отново и отново писмото, неспособен да повярва в това, което то съдържа. Двамата с Хикоемон горчиво плачеха и сълзите им сами по себе си биха могли да загасят лампата, която светеше самотно в мрака. Хидейоши неспокойно мърдаше на мястото си. Бе успял да се овладее и сега здраво стискаше устни.

— Хей! Някой да дойде насам! — извика той към стаята на оръженосците.

Викът бе достатъчно силен, за да пробие тавана. Хикоемон и Асано, и двамата твърде сърцати мъже, бяха така стреснати, че почти скочиха от възглавниците си. Та нали Хидейоши допреди миг бе потънал в сълзи и изглеждаше изцяло покрусен.

— Да, господарю! — отвърна един от оръженосците.

Отговорът му бе придружен от шум на бързи стъпки. От този звук и от гласа на Хидейоши мъката на Кютаро и Хикоемон изведнъж се изгуби.

— Господарю?

— Кой е? — попита Хидейоши.

— Ишида Сакичи, господарю.

Набитият Сакичи излезе от сянката на плъзгащата се врата към съседната стая. Щом стигна до средата на рогозката, той се обърна към поставената на земята лампа и се поклони с прилепени към пода длани.

— Изтичай до лагера на Канбей, Сакичи. Кажи му, че искам веднага да говоря с него. Побързай!

Ако имаше възможността, Хидейоши би желал да заплаче с глас. Служеше на Нобунага от седемнадесетата си година. Този човек го бе потупвал по главата, а като негов прислужник Хидейоши бе носил сандалите му със собствените си ръце. И ето сега неговият господар вече не е този свят. Връзката между Хидейоши и Нобунага в никакъв случай не бе обичайна. Свързваше ги обща вяра, имаха един живот и една смърт. Неочаквано господарят си отиде пръв и сега Хидейоши съзнаваше, че от този миг нататък поема съществуването си в свои собствени ръце.

„Никой не ме е познавал така добре като него, помисли си Хидейоши. В своя последен миг между пламъците на храма Хоно трябва да си е спомнил за мен и сигурно още ми се е доверявал. Колкото и да съм недостоен, няма да обърна гръб на своя господар и на това негово доверие.“ И Хидейоши се зарече пред себе си. Той не просто жалеше за своя повелител. Вярваше в едно — преди да умре, Нобунага му е оставил заръка.

Можеше да разбере колко дълбоко ще да е било неудовлетворението на господаря му. Като познаваше Нобунага, си представяше неговото вътрешно съжаление заради това, че си отива от този свят, завършил своето дело само наполовина. Щом погледна на нещата така, Хидейоши забрави мъката си. Но нямаше време и да мисли надълго за бъдещето. Телом бе на запад, но духом вече се сражаваше с врага — Акечи Мицухиде.

Остава обаче въпросът как да се справи с непосредствения си противник — този в крепостта Такамацу. И как да постъпи с тридесетхилядната войска на рода Мори? Как възможно най-бързо да се пренесе от полето на боя в западните области до Киото? Как да надвие Мицухиде? Въпросите се издигаха пред него като планинска верига.

Изглежда, най-накрая взе решение. Възможността бе едно на хиляда, но по челото му се четеше решимост да заложи живота си именно на тази единствена възможност.

— Къде е сега пратеникът? — попита Хидейоши Асано, почти веднага след като оръженосецът бе излязъл.

— Наредих на самураите да го оставят да чака при главния храм — бе отговорът.

Хидейоши направи знак на Хикоемон.

— Заведете го в кухнята и му дайте нещо да се нахрани. Обаче го дръжте заключен и не позволявайте на никой да говори с него — нареди той.

Хикоемон кимна с разбиране и Асано попита дали и той да отиде с него.

Хидейоши поклати глава.

— Не, от вас ще искам нещо друго, затова почакайте малко. Моля ви, Асано, изберете от самураите си няколко с добър слух и бързи нозе и ги разположете по всички пътища от Киото за владенията на Мори. Не искам дори птица да прехвръкне оттам. Задържайте всеки, който ви се стори подозрителен. Дори и да не е, проверявайте кой е и какво носи със себе си. Това е извънредно важно. Вървете бързо и внимавайте.

Асано незабавно тръгна да изпълни заповедта. Сега в стаята останаха само Кютаро и Юко.

— Кой час е сега, Юко?

— Втората половина на Часа на глигана.

— А днес беше третият ден от месеца, нали?

— Точно така.

— Утре сме четвърти — промълви на себе си Хидейоши. — После идва пети.

Притвори очи и замърда с пръсти по колената си, сякаш пресмята наум нещо.

— Трудно ми е само да седя така тук. Не мога ли да изпълня някакво ваше нареждане? — обади се Кютаро.

— Не, изчакайте още малко — опита се Хидейоши да успокои нетърпението му. — Канбей трябва да дойде скоро. Знам, че Хикоемон отиде да се погрижи за вестоносеца, но сега, понеже има малко време, защо и вие не отидете да проверите как са нещата там?

Кютаро начаса се изправи и тръгна към храмовата кухня. Мъжът седеше в една малка стая наблизо и лакомо поглъщаше храната, която му бяха предложили. Не беше ял и пил от вчера и когато най-сетне се насити, успя само да се облегне назад с издут корем.

Щом видя, че човекът е свършил с храненето, Хикоемон го повика при себе си и го поведе към една от монашеските килии, където се пазеха сутрите. Пожела му добър сън, остави го вътре и заключи вратата от другата страна. В същия миг Кютаро пристъпи тихо до него и прошепна в ухото му:

— Негово Височество се притеснява слухът за станалото в Киото да не се пръсне между хората.

В очите на Кютаро се четеше предложението да убият пратеника, но Хикоемон само поклати глава. След като изминаха няколко крачки, каза:

— Той сигурно още тази вечер ще умре от преяждане. Да го оставим сега да почива.

Погледна към стаята за сутри и вдигна отворената си длан в молитвен жест нагоре.

Книга осма
Десета година на Теншо
1582 г.
Лятото

Действащи лица и местности

Хори Кютаро, старши служител на рода Ода

Ода Нобутака, третият син на Нобунага

Ода Нобуо, вторият син на Нобунага

Нива Нагахиде, старши служител на рода Ода

Цуцуи Джункей, старши служител на рода Ода

Мацутада Тародзаемон, старши служител на рода Акечи

Ишида Сакичи, служител на Хидейоши

Самбоши, внук и наследник на Нобунага

Такигава Кадзумасу, старши служител на рода Ода

Маеда Гени, старши служител на рода Ода

Сакума Генба, племенник на Шибата Кацуие

Шибата Кацутойо, приемен син на Кацуие

Злополучният вестоносец

Хидейоши не беше мръднал от мястото си. Около основата на лампата се трупаха парченца пепел — навярно останки от писмото на Хасегава.

Канбей влезе накуцвайки в стаята и Хидейоши го приветства с кимване. Служителят присви пострадалия си крак и се наведе към пода. По време на плена в крепостта Итами косата му беше започнала бързо да окапва. Щом седна близо до лампата, тя заизглежда почти прозрачна и му придаде малко нелеп вид.

— Получих повикването ви, господарю. Какво важно нещо се е случило по това време на нощта? — попита той.

— Хикоемон ще ви каже.

При тези думи Хидейоши сключи ръце и главата му с лека въздишка клюмна надолу.

— Това сигурно ще ви стресне, Канбей — започна Хикоемон.

Канбей бе познат със своята смелост, но щом чу какво е станало, пребледня като платно. Не каза нищо, също допря длани и се втренчи в Хидейоши.

Кютаро се приближи до тях, без да става от пода и се обади:

— Сега не е време да размишляваме за миналото. През света духа вятърът на промяната и този вятър е добър за вас. Време е да вдигате платна за път.

Канбей се плесна по коляното.

— Добри думи! — възкликна той. — Небето и земята са вечни, но животът напредва единствено понеже нещата в този свят се променят. Погледнато с по-други очи, това събитие е един прелом.

Чутото накара Хидейоши да се усмихне доволно. Мислите му бяха точно същите. Не можеше обаче да даде открит израз на чувствата си, тъй като имаше опасност да го разберат криво. За един служител смъртта на неговия господар е трагедия и за нея трябва да бъде отмъстено.

— Канбей, Кютаро, вие много ме насърчавате с думите си. Сега може да постъпим само по един начин — заяви убедено Хидейоши. — Трябва възможно най-бързо и скрито да сключим с рода Мори мир.

Монахът Екей бе пристигнал в стана на Хидейоши като пратеник на противника, за да иска мир. Първо се срещна с Хикоемон, с когото се познаваше отдавна; след това отиде да говори с Канбей. Досега Хидейоши бе отказвал да се споразумее с Мори, независимо от това какво му предлагаха те. Когато по-рано същия ден Екей и Хикоемон отново се срещнаха, те така и не стигнаха до съгласие помежду си.

Хидейоши се обърна към Хикоемон и каза:

— Днес вие говорихте с Екей. Какво възнамеряват да направят Мори?

— Ако приемем условията им, може бързо да сключим договор.

— Това никога! — отряза Хидейоши. — Няма начин да се съглася със сегашните им искания. Какво точно предложиха те, Канбей?

— Петте области Бичу, Бинго, Мимасака, Инаба и Хоки, като в замяна ние трябва да вдигнем обсадата от Такамацу и да пощадим живота на генерал Мунехару заедно с хората му.

— Привидно това предложение е добро, но с изключение на Бинго, останалите четири области, които Мори ни предлагат, вече не са под тяхна власт. Не бихме могли да приемем сега условията им, бе да предизвикаме с това подозрение — отбеляза Хидейоши. — Ако научат какво станало в Киото обаче, Мори никога няма да се съгласят на мир с нас. Надявам се още да не знаят нищо. Небето сега ми дава отсрочка, но тя ще с къса.

— Все още е само третият ден на месеца. Ако утре помолим за официални преговори, те ще могат да започнат до два-три дни — предложи Хикоемон.

— Не, това ще отнеме много време — възрази му Хидейоши. — Трябва да действаме незабавно, без дори да чакаме да се съмне. Повикайте Екей отново тук, Хикоемон.

— Веднага ли да пратя вестоносец при него?

— Не, изчакайте малко време. Пристигането на вестоносец посред нощ ще изглежда подозрително. Ще трябва добре да обмислим какво да говорим.

Хората на Асано Яхей последваха заповедите на Хидейоши и започнаха най-строги проверки на всички, които пристигат в околността или я напускат. Към полунощ спряха някакъв слепец, който вървеше по пътя, подпирайки се на тежка бамбукова пръчка. Запитаха го къде отива.

Обкръжен от войниците, мъжът се облегна на бастуна си.

— Отивам в дома на един роднина, в село Нисаве — каза той смирено.

— Щом отивате в Нисаве, какво търсите посред нощ на този планински път? — попита началникът на поста.

— Не успях да намеря странноприемница и затова продължих да вървя — отвърна слепецът и наведе глава, сякаш за да помоли за съчувствие. — Дали бихте имали добрината да ми кажете къде ще мога да намеря село, дето да нощувам.

— Преструва се! — кресна изведнъж офицерът. — Вържете го.

Мъжът се възпротиви:

— Не се преструвам! Аз съм сляп музикант от Киото, живея там от много години и дори имам позволение да свиря по улиците. А сега възрастната ми леля в Нисаве е на смъртно легло.

Притисна дланите си една о друга в израз на молба.

— Лъжеш! Може очите ти да са затворени, но се съмнявам, че не виждаш с тях!

Офицерът рязко сграбчи бамбуковата пръчка на слепеца и я разряза на две със сабята си. От издълбаната вътрешност изпадна навито на тънко руло писмо.

Сега очите на мъжа се отвориха и блеснаха като огледала към войниците. Огледа се за най-слабото място в пръстена от хора, който го обграждаше и понечи да побегне настрани. Наоколо обаче имаше повече от двадесет мъже и дори хитрец като този не можеше да им избяга. Приковаха го към земята и така го омотаха с въжета, че трудно можеше и да се помръдне. После го преметнаха като чувал през гърба на един от конете си.

Мъжът обсипваше пленилите го с обиди и проклятия. Началникът на поста натъпка в устата му буца пръст. Шибнаха коня и забързаха към стана на Хидейоши.

Същата нощ друг пост задържа някакъв планински отшелник. За разлика от кроткия лъжлив слепец този монах се държеше направо надменно.

— Аз съм послушник в храма Шого — обяви той гръмко. — Ние, отшелниците в планината, често ходим по цели нощи, без да спираме за отдих. Вървя накъдето пожелая и не ме е грижа дали мястото е проходимо. И с каква цел ми задавате въпроса накъде съм тръгнал? Човек, който се е уподобил на носен от вятъра облак и на бързотечен поток, няма нужда от цел, към която да пътува.

Отшелникът продължи още малко в същия дух и после се опита да избяга. Един от войниците го препъна с дръжката на копието си. Мъжът падна с крясък на земята.

Щом разсъблякоха човека наполовина, войниците откриха, че той съвсем не е планински постник. Беше от монасите-воини на Хонганджи и носеше на Мори тайно известие за станалото в храма Хоно. Пратиха и него при Хидейоши.

Тази нощ пленените бяха само двама, но стига един от тях да бе преминал през охраната и изпълнил задачата си и на следващата сутрин Мори щяха да са известени за смъртта на Нобунага.

Мнимият отшелник не бе човек на Мицухиде, но преструвалият се на сляп музикант беше самурай на рода Акечи, пратен с писмо от Мицухиде до Мори Терумото. Тръгнал бе от Киото на сутринта на втория ден от месеца. Същата сутрин Мицухиде прати още един вестоносец по море, от Осака. Той обаче се забави заради някаква буря и пристигна при Мори прекалено късно.

— Мислех, че ще се срещнем сутринта — обърна се Екей към Хикоемон, след като го бе поздравил, — но тъй като в писмото ви се казваше да дойда колкото се може по-бързо, пристигнах незабавно.

— Страшно съжалявам, че съм ви изкарал от постелята — отвърна с привидно безгрижие служителят на Хидейоши. — Утре също щеше да е удобно да се видим; жалко, че някаква неяснота в писмото ми е довела до такова недоразумение.

Канбей отведе Екей до едно отдалечено място, известно сред простолюдието като Жабешкия нос. Оттам стигнаха до самотната селска къща, където се бяха срещали от по-рано.

Хикоемон седна право пред Екей и с искреност в гласа заговори:

— Замисли ли се човек, ние двамата сигурно сме обвързани с една обща карма.

Екей кимна мълчаливо. Припомниха си своята среща отпреди двадесет години в Хачисука, когато Хикоемон още бе начело на дружина ронини и носеше името Короку. Тъкмо по време на престоя си в неговия дом Екей за първи път чу за някакъв превъзходен млад самурай на име Киношита Токичиро, постъпил наскоро на служба при Нобунага в крепостта Кийосу. В онези дни Хидейоши все още стоеше далеч под военачалниците на своя господар, но Екей писа на Кикава Мотохару: „Властта на Нобунага ще трае още малко време. Щом той падне, следващият човек, с когото ще трябва да се съобразяваме, ще бъде Киношита Токичиро.“

Предвижданията му се оказваха изненадващо точни — още преди двадесет години той прозря способностите на Хидейоши и преди десет предсказа падането на Нобунага. Но тази нощ нямаше откъде да научи колко прав ще се окаже впоследствие.

Екей не бе от обикновените монаси. По времето, когато се обучаваше като послушник в едни храм, Мотонари, тогавашният господар на рода Мори, му нареди да постъпи на служба при него. Докато бе жив, на всички свои военни походи Мотонари бе придружаван от този, както го наричаше в знак на привързаност „монахче“.

След смъртта на Мотонари Екей напусна рода Мори и тръгна да странства по цялата империя. Когато се върна отново, го направиха игумен на манастира Анкокуджи. Освен това се превърна в доверен съветник на Терумото, новия повелител на Мори.

През цялото време на войната с Хидейоши Екей упорито настояваше за мир. Познаваше добре противника и не смяташе, че западът ще успее да издържи на неговия пристъп. Освен това се влияеше от дългото си приятелство с Хикоемон.

Двамата се бяха срещали безброй пъти по-рано, но винаги завършваха в една и съща задънена улица, която ги водеше до един въпрос — съдбата на Мунехару. Сега Хикоемон започна с думите:

— Когато преди малко говорих с Канбей, той ми каза, че господарят Хидейоши се показал много по-великодушен в сравнение с предишните очаквания. Заявил, че ако Мори направят само още една отстъпка, това със сигурност ще доведе до мир. Господарят Канбей обясни, че ако вдигнем сега обсадата и пощадим живота на господаря Мунехару, всички ще сметнат, че войската на Ода се е оказала по-слаба от противниците си. Господарят Хидейоши не би могъл да накара господаря Нобунага да приеме едно такова решение. Единственото, което искаме, е главата на Мунехару. Това трябва да разреши всичко останало.

Условията на Хикоемон не се бяха променили, но в самото му държание сега имаше нещо по-различно.

— Мога само да повторя онова, на което настояваме — отговори Екей. — Ако родът Мори отстъпи пет от десетте си области и при това животът на Мунехару не бъде пощаден, те ще са престъпили Пътя на самураите.

— При все това, съветвали ли сте се с тях отново за намеренията им, откакто се срещнахме за последен път.

— Не беше необходимо. Мори никога няма да се съгласят Мунехару да загуби живота си. От всичко те най-много ценят верността и никой, от господаря Терумото до най-нископоставения негов служител, не ще се поколебае да пожертва в замяна за живота на нашия пълководец каквото и да е, че дори и всичките западни области.

Небето започваше да просветлява; в далечината се дочу кукуригане на петел. Нощта отстъпваше пред утрото на четвъртия ден от месеца.

Екей не желаеше да се съгласи, Хикоемон не желаеше да отстъпи. Не се виждаше изход.

— Е, няма какво повече да си кажем — заключи монахът мрачно.

— Способностите ми са така ограничени, че не успях да намеря общ език с вас — извини се Хикоемон. — С ваше позволение, ще помоля господаря Канбей да заеме моето място.

— С радост ще разговарям с всекиго от вас — бе отговорът.

Хикоемон прати сина си да повика Канбей, който скоро се появи на своята носилка. Слезе от нея и седна при двамата мъже.

— Аз бях този, който настоя пред Хикоемон да ви обезпокои, за да участвате в едно последно обсъждане — започна Канбей. — Какъв е сега резултатът? Не сте ли стигнали до нещо приемливо и за двете страни? Говорихте почти половин нощ.

Откровеността на Канбей повдигна духа и на останалите. Лицето на Екей просветна под светлината на утрото.

— Опитахме се — отвърна той и се засмя.

Хикоемон се извини, че ще трябва да се подготви за идването на Нобунага и си взе довиждане.

— Господарят Нобунага ще остане тук два или три дни — обясни Канбей. — Сега е времето да се срещнем за мирни преговори, тъй като после ще ни бъде трудно.

Подходът на Канбей бе прост и непосредствен. Той прояви освен това извънредна решителност — ако Мори решат да настояват на своето, няма да им остане друг изход, освен война.

— Помогнете ли днес на рода Ода, това със сигурност ще ви осигури голямо бъдеще — завърши той.

При тази смяна на противника Екей изгуби предишното свое красноречие. Изражението на лицето му обаче изглеждаше много по-ведро, отколкото докато преговаряше с Хикоемон.

— Ако дадете твърдо обещание, че Мунехару ще си направи сепуку, аз ще попитам Негово Височество относно предаването на петте области и той, сигурен съм, също ще се съгласи на отстъпка от своя страна. Във всеки случай, не бихте ли помолили тази сутрин господарите Кикава и Кобаякава да обмислят отново въпроса? Подозирам, че това ще реши дали ни предстои война или мир.

Щом Канбей постави нещата по такъв начин, Екей се почувства принуден да действа. Станът на Кикава на връх Ивасаки бе само на един час път, а този на Кобаякава на връх Хидзаши — на малко повече от два. Не след дълго Екей пришпорваше коня си натам.

След като изпроводи монаха, Канбей влезе в храма Джихоин. Надникна в стаята на Хидейоши и го завари да спи. Маслото в лампата бе свършило и тя беше угаснала. Канбей разтърси господаря си и го събуди с думите:

— Съмва се, господарю.

— Вече? — попита Хидейоши, докато с олюляване ставаше от леглото.

Канбей незабавно му разказа за срещата си с Екей. Хидейоши се намръщи, но бързо се изправи.

При входа на банята оръженосците го чакаха с вода за сутрешното измиване.

— Веднага след закуска ще направя обиколка на лагера. Изкарайте коня ми навън и повикайте служителите да ме изчакат — нареди Хидейоши, докато бършеше лицето си.

Тръгна да язди под един голям червен чадър. Отпред носеха знамето му. Като се поклащаше леко на седлото, той мина под новопокаралите листа на черешите, посадени покрай пътя от храмовата порта до подножието на планината.

За ежедневната обиколка, която правеше на лагера, нямаше определено време, но тя никога не бе толкова рано. Днес изглежда настроението му се бе подобрило и от време на време се шегуваше със служителите си, като че нищо лошо не се е случвало. Тази сутрин по нищо не личеше новината за станалото в Киото да е стигнала дори до неговите собствени хора. След като се увери напълно в това, Хидейоши бавно се върна в жилището си.

Канбей го чакаше пред храмовата порта. По погледа му господарят разбра, че пратеничеството на Екей е завършило с неуспех. Монахът се върна от стана на Мори малко преди Хидейоши да се прибере, но отговорът, който донесе, не се различаваше от предишните:

Ако позволим Мунехару да умре, няма да спазим Пътя на самураите. Няма да се съгласим на мир, който да ни струва живота на Мунехару.

— Доведете въпреки всичко Екей тук — нареди Хидейоши.

Нямаше ни най-малко обезсърчен вид; всъщност, с всяка минута, изглежда, очакванията му ставаха все по-добри.

Покани монаха в една слънчева стая и го помоли да се чувства като у дома си. След като си припомни старите времена и разказа някоя и друга клюка от столицата, Хидейоши пристъпи към целта на разговора.

— Е, добре — започна, — преговорите за мир изглежда не стигнаха доникъде, понеже двете страни не можем да се споразумеем за съдбата на Мунехару. Не бихте ли могли да отидете лично при генерала, да му обясните как стоят нещата и да го помолите да се примири с неизбежното? Мори никога няма да наредят на един свой верен служител да си направи сепуку, но ако вие му обясните трудното положение на рода, той с радост ще пожертва живота си. В крайна сметка неговата смърт ще спаси хората в крепостта и ще предотврати гибелта на рода Мори.

След тези думи Хидейоши рязко се изправи и излезе.

Животът на повече от пет хиляди войници и невъоръжени хора в крепостта Такамацу стоеше на карта.

Пълководците на Хидейоши докараха три големи, снаряжени с оръдия кораба и започнаха да обстрелват стените. Една от кулите беше пред срутване, а имаше и много убити и ранени от снарядите. В добавък към това дъждовният сезон продължаваше, все повече хора се разболяваха, а припасите от храна се разваляха от влагата.

Защитниците събраха врати и дъски от подовете и направиха от тях лодки, с които да нападат бойните кораби на Хидейоши. Два-три от тези малки съдове бяха потопени, но оцелелите се връщаха обратно до крепостта, за да започнат втора атака.

Щом войската на Мори пристигна и от укреплението забелязаха техните знамена и флагове, защитниците си помислиха, че са спасени. Скоро след това обаче разбраха безизходността на положението. Бяха отделени от своите възможни спасители на такова разстояние, че тези не можеха всъщност да ги спасят. Макар и обезсърчени, те все пак не загубиха желанието си да се бият. Тъкмо напротив, след като нещата им станаха ясни, в тях се затвърди решимостта да умрат.

Когато в крепостта пристигна тайно известие от Мори, с което те позволяваха на Мунехару да се предаде, за да спаси живота на затворените вътре хора, той с негодувание отвърна: „Досега не е имало кога да разберем какво значи да се предадеш. Готови сме да умрем.“

На сутринта на четвъртия ден от шестия месец стражите на крепостната стена забелязаха малка лодка с весла да потегля от противниковия бряг към тях. Гребеше един самурай, а единственият пътник бе някакъв монах.

Екей идваше да помоли Мунехару да си направи сепуку. Военачалникът мълчаливо изслуша доводите на монаха. Щом Екей свърши да говори, цялото му тяло бе плувнало в пот. Тогава Мунехару за първи път отвори уста:

— Е, днес е наистина щастлив ден за мене. Щом погледна лицето ви, разбирам, че ми говорите без притворство.

Не каза дали приема или не. Съгласието и отказът вече бяха останали за Мунехару далеч назад.

— От известно време, при все че съм тъй недостоен, господарите Кобаякава и Кикава се тревожат за мене и дори ме посъветваха да се предам. Не исках обаче да платя такава цена за собствения си живот и затова отказах. Сега, ако мога да се доверя на това, което ми казвате, родът Мори ще получи сигурност, а хората в крепостта ще излязат на свобода. Щом нещата стоят така, нямам причина да откажа на предложението ви. Напротив, за мен това ще бъде голяма радост. Да, голяма радост! — повтори той натъртено.

Екей трепереше. Не беше си мислил, че всичко ще стане толкова лесно и Мунехару ще приеме смъртта с такава охота. В същото време се почувства засрамен. Самият той е монах, но дали когато дойде и неговото време, би имал смелостта да погледне така безстрастно отвъд живота и смъртта?

— Значи сте съгласен?

— Да.

— Не искате ли да обсъдите това и със семейството си?

— Ще ги осведомя за решението си по-късно. Те също трябва да се радват заедно с мене.

— И… трудно ми е да говоря за това, но въпросът, в известен смисъл, не търпи отлагане — говори се, че скоро ще пристигне господарят Нобунага.

— За мен е все едно дали краят ми ще дойде по-рано или по-късно. Кога трябва да предадем крепостта?

— Днес. Господарят Хидейоши поиска това да стане до Часа на коня, значи само след пет часа.

— Щом ми остава само толкова време — отговори Мунехару, — лесно ще мога да се приготвя за смъртта.

Екей първо съобщи на Хидейоши за съгласието на Мунехару и после препусна с пълна сила към стана на Мори на връх Ивасаки.

Кикава и Кобаякава се разтревожиха и двамата от толкова внезапното му завръщане.

— Да не би да са прекъснали преговорите? — попита Кобаякава.

— Не — успокои го Екей. — Има изгледи за успех.

— Да не би Хидейоши да е отстъпил? — зачуди се Кикава с малко изненадано изражение.

Но Екей поклати глава.

— Този, който най-много се молеше за помирение, предложи сега да се пожертва в името на мира.

— За кого говорите?

— За генерал Мунехару. Каза, че ще се отблагодари с живота си за закрилата, която толкова години му е оказвал господарят Терумото.

— По молба на Хидейоши ли говорихте с него, Екей?

— Знаете, че не бих могъл да стигна до крепостта без неговото позволение.

— И сте обяснил нещата на Мунехару, след което той сам и доброволно предложил да си направи сепуку, така ли?

— Да. Ще се самоубие в Часа на коня, в една лодка, която ясно ще се вижда и от двете войски. Тогава ще подпишем договор за мир, животът на защитниците ще бъде спасен и безопасността на рода Мори — трайно осигурена.

Изпълнен с вълнение, Кобаякава попита:

— Какви са намеренията на Хидейоши?

— Щом научи за намеренията на генерал Мунехару, той бе дълбоко развълнуван. Каза, че би било безсърдечие да се отплатим за такава безподобна преданост. Ето защо, макар да бяхте обещали да отстъпите пет области, господарят Хидейоши ще вземе само три и ще остави другите две във ваше владение, в знак на уважение към саможертвата на Мунехару. Ако не възникнат недоразумения, той ще прати писменото си обещание веднага след като види сепукуто на нашия пълководец.

Скоро след като Екей си тръгна, Мунехару обяви за решението си. Самураите от крепостта Такамацу един след друг се заизреждаха пред своя господар, за да го умоляват да им позволи да го последват в смъртта. Мунехару възразяваше, упрекваше ги и ги укоряваше, но те все така държаха на своето. Не знаеше какво да стори. В крайна сметка обаче не отстъпи пред молбата на нито един от тях.

Нареди на служителите си да му приготвят лодка. Крепостта се изпълни с горчиви стенания. Когато всички самураи оттеглиха молбите си и Мунехару се почувства по-спокоен, неговият по-голям брат Гесшо дойде да говори с него.

— Чух всичко, което каза — започна той. — Но няма нужда да умираш ти. Нека аз заема твоето място.

— Ти си монах, братко, а аз — пълководец. Оценявам това, което ми предлагаш, но не мога да позволя на никого да стори това вместо мене.

— Аз бях най-възрастният от синовете и на мен се падаше да стана продължител на родовото име. Вместо това предпочетох да положа свети обети и оставих теб на мястото, което самият аз трябваше да заема. Днес, когато ще трябва да си направиш сепуку, вече не виждам причина да скъпя остатъка от живота си.

— Каквото и да кажеш — отвърна Мунехару, — няма да позволя ти или който и да било друг да си направи сепуку вместо мене.

Мунехару отхвърли молбата на Гесшо, но му позволи да го придружи в лодката. Сега вече се чувстваше напълно спокоен. Повика оръженосците си и им нареди да му приготвят светлосиньо тържествено кимоно, в което да посрещне смъртта си.

— И ми донесете четка и мастило — добави той, като се сети, че иска да напише писмо на съпругата и сина си.

Часът на коня бързо наближаваше. Всяка капка питейна вода се пестеше, за да спаси живота на хората в крепостта, но днес Мунехару нареди да му донесат едно пълно ведро, за да измие тялото си от нечистотията, натрупала се през четиридесетте дни на обсадата.

Колко приятно бе това затишие в боя. Слънцето невинно се изкачи посред небето. Нямаше никакъв вятър и цветът на обградилата крепостта мътна вода оставаше все така тъмен.

Вълничките, които се плискаха тихо о крепостните стени, блестяха на слънцето и от време на време в тишината се чуваше вика на бяла чапла.

На Жабешкия нос от отсрещната страна се вдигна червено знаменце — знак, че времето е дошло. Мунехару рязко се изправи. Някой между служителите му неволно изхлипа. Военачалникът, сякаш внезапно оглушал, бързо се запъти в посока към крепостните стени.

Греблото очерта дълга криволица по водата. Лодката возеше петима души — Мунехару, Гесшо и трима служители. Хората в крепостта — мъже, жени и деца — до един се бяха струпали по стените и покривите. Не изпращаха Мунехару с викове, а само сключваха ръце в молитва и бършеха сълзите от очите си.

Лодката тихо премина по повърхността на езерото. Щом се обърна, Гесшо осъзна, че Такамацу вече е останала доста надалеч зад тях. Бяха вече по средата на пътя между крепостта и Жабешкия нос.

— Спрете — нареди Мунехару на гребеца.

Без нито дума човекът издърпа веслото. Не стана нужда да чакат дълго.

Щом лодката им напусна крепостта, друга потегли от Жабешкия нос. В нея седеше мъжът, който Хидейоши пращаше като свидетел — Хорио Мосуке. На носа бе закрепено червено знаменце, а дъното на лодката беше покрито червен килим.

Докато чакаше приближаването на Мосукевата лодка, тази, която носеше облечения в предсмъртното си одеяние Мунехару, леко се клатеше по вълните. Водата бе спокойна. Околните планини също стояха притихнали. Единственият шум бе звукът от греблото на приближаващия съд.

Мунехару се обърна с лице към стана на рода Мори на връх Ивасаки и се поклони. Благодареше им вътрешно за дългогодишното покровителство, на което се бе радвал. Впери поглед в знамето на своя господар и очите му се напълниха със сълзи.

— В тази лодка ли е предводителят на защитниците на крепостта Такамацу, Шимидзу Мунехару? — попита Мосуке.

— Точно така — отвърна любезно военачалникът. — Аз съм Шимидзу Мунехару. Дошъл съм, както предвижда споразумението за мир, да си направя сепуку.

— Имам да ви кажа още нещо. Моля, почакайте за малко — помоли Мосуке. — Приближете още лодката — нареди той на служителя, който държеше веслото в Мунехаровия съд.

Страните на лодките леко се блъснаха една в друга.

След това Мосуке заговори с тържествен глас:

— Имам за вас послание от господаря Хидейоши. Без да бяхте приели молбата ни, мирът щеше да е невъзможен. Дългата обсада трябва да ви е изтощила. Господарят моли да приемете тези дарове като малък израз на неговото уважение. Не се тревожете, ако слънцето напредне. Моля ви да се сбогувате с живота спокойно, когато вие желаете.

От едната лодка в другата бяха прехвърлени буренце с най-добро саке и голям брой изискани ястия.

Лицето на Мунехару просветна от радост.

— Това е неочаквано за мен. Щом такова е желанието на господаря Хидейоши, с удоволствие ще опитам от блюдата.

Взе си от сакето и наля чаши на спътниците си.

— Сигурно понеже от доста време не бях пил такова хубаво саке, но сега се чувствам малко пиян. Извинете невъзпитаността ми, генерал Хорио, но бих искал да изиграя и един последен танц.

После се обърна към придружителите си и попита:

— Нямаме барабан, но бихте ли могли да пляскате и да припявате?

Изправи се в малката лодка и разтвори едно бяло ветрило. Дъното се разклати леко от движенията му под ритъма на пляскащите ръце. По езерото се появиха леки вълнички. Мосуке нямаше сила да го погледне и провеси глава.

Веднага щом пеенето спря, Мунехару отново се обади с ясен глас:

— Моля, гледайте внимателно, генерал Мосуке.

Свидетелят вдигна поглед и видя, че Мунехару е коленичил и разрязал стомаха си със сабята право по средата. Докато говореше, вътрешността на лодката цялата почервеня от кръвта му.

— И аз идвам с теб, братко! — извика Гесшо и също заби сабята под гърдите си.

След това служителите на Мунехару предадоха на Мосуке кутия с неговата отрязана глава. Върнаха се в Такамацу и последваха господаря си в отвъдното.

Щом пристигна в храма Джихоин, Мосуке разказа на Хидейоши за сепукуто на Мунехару и остави главата му пред неговото походно столче.

— Толкова жалко е това — възкликна Хидейоши. — Мунехару бе превъзходен самурай.

Никога не бе изглеждал по-развълнуван. Скоро след това обаче повика Екей при себе си. Щом монахът дойде, Хидейоши веднага му показа един изписан лист хартия.

— Сега остава само да си разменим писмени обещания. Погледнете какво съм написал и аз после ще пратя вестоносец за обещанието на Мори.

Екей прегледа листа и почтително го върна на Хидейоши. Този помоли за четка и се подписа. След това поряза малкото си пръстче и скрепи подписа си с кръв. Договорът бе готов.

След няколко часа над стана на Мори премина вълна удивление и разочарование. Узнали бяха за смъртта на Нобунага. Онази част от обкръжението на Терумото, която по начало се противопоставяше на мира, сега настоя за незабавно нападение над Хидейоши.

— Бяхме измамени!

— Това копеле успя да ни излъже!

— Да скъсаме този договор на парчета!

— Не са ни измамили — отвърна твърдо Кобаякава. — Ние, а не Хидейоши, започнахме преговори за мир. А и е нямало начин той да предвиди това злощастие в Киото.

Брат му Кикава, поддръжник на онези, които настояваха за подновяване на сраженията, се обърна към Терумото:

— Смъртта на Нобунага значи гибел за отрядите на Ода. Сега те няма да могат да се мерят с нашите. А Хидейоши е най-вероятният наследник на Нобунага и сега ще е най-лесно да го нападнем, още повече като се вземе предвид колко е слаб тилът му. Направим ли това, властта над Империята ще бъде в наши ръце.

— Не, не съм съгласен — възрази Кобаякава. — Сега Хидейоши е единственият, който може да възстанови реда и спокойствието. Освен това стара самурайска поговорка е да не нападаш врага си, когато скърби. Ако сега нарушим договора, нападнем го и той оцелее, след това ще се върне на запад, за да си отмъсти.

— Но не можем да си позволим да изпускаме тази възможност — настоя Кикава.

Като последно средство да подкрепи думите си Кобаякава напомни предсмъртната заръка на техния предишен господар: „Родът трябва да защитава своите собствени граници. Колкото и силни и могъщи да станем, не бива да излизаме вън от западните области.“

Дойде време повелителят на Мори да вземе решението си.

— Съгласен съм с моя чичо Кобаякава — заяви той. — Няма да престъпваме договора и повторно да правим от Хидейоши наш враг.

Тайното съвещание приключи на вечерта на четвъртия ден от месеца. Докато се връщаха в лагера си, двамата военачалници срещнаха отряд свои разузнавачи. Началникът им махна възбудено с ръка към тъмното и каза:

— Укита започват да изтеглят частите си.

Като чу това, Кикава цъкна с език. Изпуснаха възможността. Кобаякава отгатна мислите на по-стария си брат.

— Съжаляваш ли сега? — попита го той.

— Естествено.

— Е, ако предположим, че ние поемехме властта над страната — продължи по-младият, — мислиш ли, че ти щеше да си този, който ще управлява?

Последва мълчание.

— Изглежда, след като не казваш нищо, не мислиш така. Когато държавата се управлява от някой без необходимите способности, това води до сигурен безпорядък. Падането на рода Мори не ще е нищо в сравнение с това.

— Не казвай нищо повече, разбрах те — прекъсна го Кикава и се извърна настрани.

Вдигна тъжен поглед към нощното небе над западните области и се напрегна да спре сълзите, които заплашваха да потекат по бузите му.

Погребална служба с кръв

Мирният договор бе предизвикан от необходимостта за незабавно изтегляне на отрядите на Ода. Още същата нощ съюзниците на Хидейоши, Укита, започнаха отстъплението си. От главния лагер на Хидейоши обаче не си тръгна и един войник. На сутринта на петия ден господарят все така не се беше помръднал. Умът му вече бързаше към столицата, но той с нищо не даваше знак, че се готви да вдига стана си.

— С колко е спаднало нивото на водата, Хикоемон?

— Около три лакътя.

— Не я оставяйте да спада прекалено бързо.

Хидейоши излезе в градината на храма. Макар дигата да бе прекъсната на едно място и сега водата постепенно да спадаше, Такамацу още оставаше откъсната в средата на езерото. Предишната вечер един от служителите на Хидейоши вече бе отишъл в крепостта, за да приеме ключовете й. Сега защитниците напускаха укреплението.

Щом се свечери, Хидейоши прати един съгледвач при стана на Мори. После се посъветва с Канбей и останалите военачалници. Бързо се приготвиха да напуснат лагера.

— Нека веднага срутят дигата — нареди той на Канбей.

Отвориха бента на пет места. Водата веднага нахлу навън. Сред прилива се образуваха безброй водовъртежи.

Кой щеше да изпревари другия — водата или Хидейоши, който пришпори коня си на изток? Височината около крепостта почти мигновено се превърна в суша, докато долу в ниското останаха блата, набраздени от водни потоци — дори и да искаха да преследват противника си, Мори още два или три дни нямаше да могат да преминат от другата страна.

На седми Хидейоши стигна брода на Фукуока. Завари реката придошла. Войниците покриха гърбовете на конете с вързопи, за да не ги отнесе течението. После направиха жива верига през водата — всеки хвана другия пред себе си за ръката или стисна дръжката на копието му.

Хидейоши пръв премина на другия бряг и седна там на походното си столче.

— Не се плашете! Вървете бавно! — провикна се той.

Вятърът и дъждът изглежда въобще не го смущаваха.

— Ако се удави един от вас, врагът ще почне да говори, че сме намалели с петстотин; ако изгубим един вързоп, ще ги изкарат сто. Пазете си живота и оръжието.

Сега задните части настигнаха главната войска и докато дългата върволица се точеше през реката, и двата бряга се напълниха с войници. Началникът на тила дойде при Хидейоши да му докладва за положението в Такамацу. Отстъплението е приключено, а от Мори няма още нито следа. По лицето на Хидейоши се изписа израз на облекчение. Изглежда най-сетне той се почувства сигурен — сега можеше да насочи цялата си сила в едно направление.

Войската се върна в Химеджи на осми сутринта. Покрити с кал и подгизнали от дъждовната буря, войниците бяха минали за едно денонощие двадесет левги път.

— Най-напред искам да се изкъпя — каза Хидейоши на прислугата си.

Началникът на крепостта се просна по очи пред своя господар. Поздрави го с „добре дошъл“ и му съобщи, че са пристигнали двама пратеници, единият от които — от Нагахама — с важни вести.

— Ще го изслушам, след като изляза от банята. Искам много гореща вода. През доспехите дъждът ми е измокрил даже и долните дрехи.

Хидейоши се потопи до раменете във ваната. Утринното слънце се показваше в прозореца на банята; светлината му струеше през решетката и огряваше лицето на господаря, което сякаш плуваше над водата. Докато седеше вътре, кожата му, изглежда от горещината, потъмня до наситено червено, а по челото му се събраха големи капки пот. Лъчите се пречупваха над водата в стотици разноцветни дъгички.

С шум като от водопад Хидейоши изскочи от ваната.

— Хей! Някой да дойде да ми изтрие гърба! — извика той.

Двамата чакащи навън оръженосци влязоха при него. Запретнаха ръкави и го изтъркаха от тила до върховете на пръстите.

Внезапно Хидейоши се засмя и каза:

— Я, колко интересно!

Като гледаше надолу към краката си, забеляза, че мръсотията, която пада от гърба му, се трупа на купчинки като курешки.

Как можеше този човек да има такъв достоен вид на бойното поле? Сега голото му тяло изглеждаше невзрачно и почти безпомощно. Истина е, че през време на петгодишния поход на запад се беше преуморил, но по начало четиридесет и шест годишното му тяло бе по-скоро хилаво. И досега по него оставаха следите от бедняшкото детство в Накамура. Това тяло приличаше на съсухрен бор, израснал върху гола скала или на приведено сливово дърво, изтощено от вятъра и снеговете — силно, но и вече застаряващо.

Възрастта и телосложението на Хидейоши обаче не биваше да се сравняват с тези на обикновените хора. И отвън, и отвътре в него напираше жизненост. В мигове на щастие или ярост дори заприличваше на младеж.

Докато си почиваше след банята и се бършеше от водата, господарят повика един оръженосец и му каза:

— Накарай веднага да разгласят на войниците следното: при първото надуване на раковината цялата войска трябва да си изяде дажбите, при второто обозът да потегля напред и при третото — всички да се съберат пред крепостта.

После повика Хикоемон и чиновниците, които отговарят за хазната и хамбарите.

— Колко пари ни бяха останали? — попита.

— Около седемстотин и петдесет мерки сребро и над осемстотин къса злато — отвърна служителят.

Хидейоши се обърна към Хикоемон и нареди:

— Вземете и разпределете това между хората, на всекиго каквато заплата е получавал.

После поиска да узнае колко ориз е останал в складовете за храна и добави:

— Тук не ни чака обсада и няма нужда да пазим запаси от ориз. Раздайте на служителите по пет месечни дажби.

Излезе от банята и отиде право при чакащия го вестоносец от Нагахама. Беше оставил там майка си и съпругата си и постоянно се безпокоеше за тях.

— Добре ли са те? Случило ли се е нещо? — попита Хидейоши, веднага щом видя коленичилия пред него пратеник.

— Почитаемите ви майка и съпруга са и двете в добро здраве.

— Наистина ли? Е, тогава да не би някой да е нападнал крепостта Нагахама?

— Пратиха ме оттам при вас на четвърти сутринта. Тогава един малък вражески отряд тъкмо се готвеше за пристъп.

— На Акечи ли беше?

— Не, ронини на Асай, съюзили се с Акечи. Според слуха, който чух по пътя обаче, сега към Нагахама е тръгнала голяма вражеска сила.

— И какво се готвеха да правят в Нагахама?

— Хората не са достатъчно, за да издържат на обсада. В случай на заплаха възнамеряват да преместят семейството ви на някое скришно място в планината.

Вестоносецът постави пред Хидейоши едно писмо. Беше от Нене. Като съпруга на господаря тя беше длъжна да се грижи в негово отсъствие за всичко. Макар сигурно да бе писала в минута на несигурност и общо объркване, почеркът й бе равен. Съдържанието обаче ясно сочеше, че това писмо може да се окаже последното, което праща:

Ако се случи най-лошото, аз Ви уверявам, господарю, че Вашата съпруга няма с нищо да посрами името Ви. Сега най-важната грижа за майка Ви и за мене е да превъзмогнете трудностите пред Вас.

Първият призив на раковината проехтя над крепостта и града под нея.

Хидейоши даде последни указания на служителите си в Химеджи:

— Победата и поражението са в ръцете на съдбата, но ако бъда надвит от Мицухиде, подпалете крепостта, така че нищо да не остане от нея. Трябва да бъдем храбри, по примера на онзи, който загина в храма Хоно.

Прозвуча втори призив и обозът потегли на път. Щом слънцето започна да клони на запад, Хидейоши накара да поставят походното му столче пред крепостта и да надуят раковината за трети път. Нощта се спускаше над широките ниви и наредените покрай крайбрежния път борове. От вечерта до доста след полунощ пред храма Химеджи отекваше тропотът на десет хиляди чифта нозе — мъжете се строяваха за поход.

Пукна се зората и очертанията на боровете едно по едно изплуваха от мрака. На изток наситеночервеното утринно слънце се издигна на хоризонта над езерото Харима, показа се между облаците и сякаш подканяше хората да потеглят напред.

— Погледнете! — извика Хидейоши. — Имаме добър вятър. Флаговете и знамената ни се веят на изток. Знам, че съдбата на човек е несигурна. Не знаем дали ще доживеем да видим утрешния изгрев, но сега небето ни сочи пътя напред. Да нададем бойния си вик, за да чуе това небе, че тръгваме в поход.

За десет дни от смъртта на Нобунага положението в страната рязко се промени. В Киото след случката в храма Хоно хората изпитваха непрестанно безпокойство. Двамата старши военачалници на Нобунага, Шибата Кацуие и Такигава Кадзумасу, бяха надалеч; Токугава Иеясу се оттегли в собствената си област; за Хосокава Фуджитака и Цуцуи Джункей не беше ясно чия страна са взели, а Нива Нагахиде бе в Осака.

На единадесети сутринта като вятър се разнесе слухът, че войската на Хидейоши е пристигнала в Амагазаки, до Киото. Мнозина не можеха да повярват. Имаше и други слухове — че господарят Иеясу е тръгнал на запад, че Нобуо, най-големият от оцелелите синове на Нобунага, подготвя ответен удар, че тук или там Акечи вече са влезли в сражение. Най-правдоподобна изглеждаше мълвата, че войската на Хидейоши още е задържана от Мори при Такамацу. Само онези, които добре познаваха Хидейоши, не се заблуждаваха по този начин.

Умението, което той прояви през последните пет години в похода срещу западните области, накара много от останалите пълководци на Нобунага да го оценят по достойнство. Между тези бяха Нива Нагахиде, Накагава Себей, Такаяма Укон и Икеда Шоню. В неотстъпчивостта на Хидейоши пред толкова много изпитания те виждаха непреклонна преданост към предишния им господар. Щом чуха, че е сключил мир с Мори и сега с пълна скорост настъпва към столицата, те с радост си помислиха, че очакванията им са се оправдали. Докато Хидейоши напредваше на изток, те му пратиха бързи съобщения, като го подканваха да бърза и го осведомяваха за последните придвижвания на отрядите на Акечи.

Щом пристигна в Амагасаки, Накагава Себей и Такаяма Укон и двамата събраха част от отрядите си и посетиха стана му.

Когато двамата военачалници пристигнаха, самураите на стража пред входа изглежда не се зарадваха много на присъствието им и не се разбързаха да съобщят за тях господаря си.

— Негово Височество тъкмо сега си почива — осведомиха те гостите.

Двамата мъже бяха стреснати. Добре знаеха колко са нужни сега на Хидейоши като съюзници. Ако преминеха на негова страна, военната му сила щеше да се удвои, а освен това разположените наблизо техни крепости владееха подстъпите към Киото. Тези две ключови укрепления, разположени почти в средата на вражеската територия, биха осигурили на Хидейоши огромно стратегическо и военно преимущество.

Ето защо с идването си в стана те приемаха за напълно естествено той сам да излезе да ги посрещне. Сега можеха само да чакат. В това време наблюдаваха влизащите и излизащите през портата. Навътре и навън постоянно сновяха вестоносци. Накамура Себей различи между тях един познат самурай.

— Този не е ли човек на Хосокава? — промърмори той.

Добре се знаеше, че отношенията между Мицухиде и Хосокава Фуджитака са много близки. Двамата от дълги години бяха приятели, а семействата им — сродени помежду си.

„Какво прави един пратеник на Хосокава тук?“, зачуди се наум Себей. Този въпрос засягаше не само двамата пълководци, които чакаха да се срещнат с Хидейоши, а и цялата страна.

— Казаха, че господарят Хидейоши спи, но аз мисля, че е буден. Каквото и да прави сега, се показва доста неучтив — оплака се Укон.

Тъкмо се канеха да си вървят, когато един от оръженосците на Хидейоши изтича при тях и ги покани в храма, който служеше за жилище на неговия господар. В стаята, където ги въведоха, нямаше никого, но сигурно беше, че от известно време Хидейоши е буден. От стаите на игумена се носеше гръмък смях. Двамата военачалници не бяха очаквали точно такъв прием. Бързаха насам, за да се съюзят с Хидейоши и да ударят по Мицухиде. Укон изглеждаше раздразнен и по лицето му се изписа лека горчивина; изражението на Себей бе кисело.

Тежката лятна горещина усили недоволството им. Дъждовният сезон вече би трябвало да е преминал, но въздухът си оставаше все така влажен. Облаците кръстосваха неспокойно по небето, сякаш разтревожени за участта на страната. От време на време слънцето се показваше помежду им с такъв блясък, че човек направо можеше да хване треска.

— Горещо е, Себей — отбеляза Укон.

— Да, и изобщо не духа вятър.

Естествено и двамата бяха целите в доспехи. Макар новото въоръжение да бе станало по-леко и удобно, нямаше съмнение, че под кожените им нагръдници се стичат потоци от пот.

Себей отвори ветрилото си, за да се разхлади. После, да подчертаят, че не стоят по-ниско от Хидейоши, двамата мъже се преместиха на мястото, запазено за гости от най-висок ранг.

В същия миг вятърът донесе възглас за добре дошли. Беше Хидейоши. Веднага щом седна пред гостите си, той започна с извиненията:

— Наистина съжалявам, че бях така нелюбезен. Щом се събудих, отидох до главния храм; там, докато ми бръснеха главата — и той се потупа по оголеното теме, — пристигна пратеник от Хосокава Фуджитака със спешно известие за мен. Трябваше да говоря първо с него и да ви накарам да чакате.

Седеше както обикновено, без да мисли за това кому кое място подобава да заеме. Двамата мъже забравиха за официалните поздрави и просто втренчиха поглед в току-що обръснатата глава на Хидейоши, която отразяваше зеленината на дърветата от съседната градина.

— Поне сега ми е хладно на главата в тази жега — добави Хидейоши усмихнат. — Тонзурата е нещо много освежаващо.

И с вид на известно стеснение той потри енергично темето си. Щом видяха, че Хидейоши дори е обръснал главата си заради починалия им общ господар, Укон и Себей забравиха доскорошното си недоволство и по-скоро се засрамиха от своята дребнавост.

Бедата бе там, че всеки път щом погледнеха към Хидейоши, ги напушваше смях. Макар никой вече да не го наричаше „Маймунка“, предишният му прякор и настоящата му физиономия ги развеселяваха.

— Учудвате ни с бързината си — заговори Себей. — Трябва изобщо да не сте спали по пътя от Такамацу дотук. Радваме се да ви видим в добро здраве — завърши той, докато се мъчеше да потисне смеха в гърлото си.

— Всъщност — отвърна благовъзпитано Хидейоши, — сведенията, които ми пращахте, ни бяха от голяма полза. Благодарение на тях можех да следя придвижванията на Акечи и още по-важно — бях уверен, че вие двамата сте мои съюзници.

Нито Себей, нито Укон не бяха толкова наивни да се поддадат на такова ласкателство. Сякаш не чули последната бележка на Хидейоши, те веднага се заеха да му дават съвети.

— Кога ще потегляте за Осака? Там е господарят Нобутака с господаря Нива.

— Сега нямам време да стигна до Осака, а и врагът ни не е там. Тази сутрин пратих вестоносец.

— Господарят Нобутака е третият син на господаря Нобунага. Не би ли трябвало първо да се срещнете с него?

— Аз го моля да дойде тук. Поисках от него да участва в предстоящото сражение. Тази битка ще бъде като възпоменателна служба за господаря Нобунага. Господарят Нобутака е заедно с Нива, така че сметнах за излишно да се придържам към официалностите. Утре той със сигурност ще бъде в стана ни.

— А Икеда Шоню?

— Ще се срещнем и с него. Не съм го виждал лично, но той прати вестоносец, по който уверява, че ни поддържа.

Хидейоши явно бе уверен в подкрепата, която ще получи. Дори Хосокава Фуджитака отказал да премине на страната на Мицухиде, въпреки поканата на последния. Вместо това пратил един от служителите си да каже на Хидейоши, че няма да влезе в съюз с метежника. И Хидейоши тържествуващо обяви на гостите си, че такъв род вярност не само е присъща на всички честни хора, но и дава опора на военното съсловие.

Накрая, след като бяха обсъдили различни други въпроси, Себей и Укон поискаха да предадат на Хидейоши заложниците, които бяха довели със себе си като гаранция за своята вярност.

— Няма нужда от такива неща — отвърна засмян Хидейоши. — Познавам и двама ви добре. Веднага пратете тези деца обратно в крепостите си.

Същият ден Икеда Шоню, който се познаваше с Хидейоши още от ранните им дни в крепостта Кийосу, се присъедини към общите сили. Точно преди да потегли сутринта на бой, Шоню също обръсна главата си.

— Какво? И вие ли сте се обръснал? — попита Хидейоши, щом видя своя приятел.

— По съвпадение и двамата сме постъпили по същия начин.

— Значи мислим еднакво.

Нямаше нужда нито Хидейоши, нито Шоню да казват нещо повече. Последният прибави своите четири хиляди към обединената войска. Хидейоши потегли с армия от десет хиляди души, но сега, след пристигането на двете хиляди на Укон, две хиляди и петстотинте на Себей, хилядата на Хачия и четирихилядния отряд на Икеда, силата му надвишаваше двадесет хиляди.

На първия военен съвет Себей и Укон неочаквано влязоха в спор помежду си. Никой от двамата не искаше да отстъпи.

— Стар самурайски обичай е челните отряди да се водят от господаря на онази крепост, която се намира най-близо до неприятеля — настояваше Укон. — Няма никаква причина моите хора да вървят след тези на Себей.

Но Себей отказваше да отстъпи.

— Мястото в битката няма нищо общо с това колко близо до противника е нечия крепост. От значение са размерът на отрядите и качествата на техния предводител.

— Е, да не би да твърдите, че аз не съм достоен да тръгна пръв срещу неприятеля?

— За вас не мога да кажа нищо. Но съм твърд в намерението си да не отстъпвам моето място на никого. Никой не може да ме разколебае — в тази битка желая аз да съм в първата редица. Аз, Накагава Себей, ще изпълня пръв заповедта за настъпление.

И Себей, и Укон настояваха пред Хидейоши да получат почетната длъжност за себе си. Седнал на походното столче, последният взе решение досущ като главнокомандващ.

— И двамата говорихте убедително, значи най-добре би било Себей да вземе едната страна на челното поделение, а Укон — другата. И от двама ви очаквам дела, достойни за това, което сега говорите.

През време на целия съвет пристигаха съгледвачи, които да докладват за положението.

— Господарят Мицухиде се е изтеглил от Хорагамине и съсредоточава силите си в околността на Ямадзаки и Енмьоджи. Изглеждаше също, че се отдръпва към крепостта Сакамото, но тази сутрин внезапно подреди отрядите си като за нападение и една част от войската му напредва към крепостта Шорюджи.

При това известие изразът по лицата на военачалниците стана напрегнат. Разстоянието от техния стан в Амагазаки до Ямадзаки можеше да се измине с един пристъп. Вече долавяха присъствието на врага в околността.

Себей и Укон, които бяха натоварени с ръководството на първата линия, се изправиха и попитаха:

— Не трябва ли веднага да настъпим към Ямадзаки?

Хидейоши отвърна бавно, сякаш не забелязваше вълнението на хората и сложността на положението:

— Мисля, че трябва още един ден да изчакаме тук, докато пристигне господарят Нобутака. Очевидно в течение на цяла нощ и половин ден, когато ще чакаме, преимуществото на изненадата ще ни се изплъзне, но аз бих искал в битката да участва един от синовете на покойния ни господар. Не желая да поставям господаря Нобутака в такова положение, че да съжалява през остатъка от живота си и да не може после да погледне света в очите.

— Но ако междувременно врагът успее да заеме по-благоприятно положение?

— Е, разбира се, всяко нещо си има граници. До утре, каквото и да стане, ще трябва да потеглим за Ямадзаки. Веднага щом сме се събрали там с цялата войска, ще можем отново да се посъветваме. Между това и двамата ще е добре да тръгнете напред и да заемете предните линии.

Себей и Укон излязоха навън. Челните части щяха да потеглят в следния ред: първо отрядът на Такаяма, после — на Нагава и трети — този на Икеда.

Веднага щом излязоха от Тонда, двете хиляди на Такаяма се спуснаха напред, сякаш вече са зърнали войската на противника. Докато гледаха праха, вдигнат от конете им, Себей и всички останали на втора линия се чудеха дали силите на Акечи не са стигнали вече в Ямадзаки.

— Дори и така да е, пак бързат прекалено много — отбеляза някой с подозрение.

Веднага щом влязоха в село Ямадзаки, хората на Укон затвориха всички порти, които водят към града и дори започнаха да задържат минувачите по страничните пътища в околността.

Пристигналият след малко отряд на Накагава се сблъска с тези препятствия и изведнъж всички разбраха причината Укон да бърза толкова много — не можеше да остави друг някой да стои пред него. Себей остави благоприятното място край селото и веднага се отправи към един хълм на име Тенодзан.

В край сметка Хидейоши остави своите отряди да пренощуват в Тонда, но на следващия ден получи най-сетне вест, че Нобутака и Нива са стигнали до река Йодо.

Веднага щом научи това, Хидейоши скочи на крака и почти прекатури походното си столче от радост.

— Кон! Доведете ми кон! — нареди той.

Качи се на седлото, обърна се към хората на портата и извика:

— Отивам да посрещна господаря Нобутака!

После пришпори животното към река Йодо.

Широкото течение почти бе излязло от бреговете. Силите на Нобутака бяха разделени на две части от съответно четири и три хиляди души.

— Къде е господарят Нобутака? — провикна се Хидейоши, като слизаше от седлото между потните войници.

Никой не успя да го познае.

— Аз съм, Хидейоши — заяви той.

Войниците зинаха от изненада.

Не изчака да го поздравят тържествено. Проправи си път през навалицата и се насочи към дървото, под което Нобутака бе забил своето знаме.

Синът на Нобунага, заобиколен от пълководците си, седеше на походното столче и бе засенчил очите си срещу слънчевите отражения във водата. Изведнъж се обърна и видя към него да тича Хидейоши, който в същото време му викаше нещо. В мига, в който го зърна, Нобутака усети прилив на благодарност. Пред него бе многогодишен служител на неговия баща, но сегашните постъпки на Хидейоши далеч надминаваха обикновената преданост на служителя към неговия господар. Очите на Нобутака блестяха с вълнение, каквото обикновено изпитваме само при среща с кръвни сродници.

— Хидейоши! — извика Нобутака.

Без да изчака той да му подаде ръката си, Хидейоши бързо пристъпи към него и здраво я стисна.

— Господарю Нобутака! — бяха само думите му.

Никой не каза нищо повече, но в очите им можеше да се прочете много. Сълзи се стичаха по бузите. С тези сълзи Нобутака даваше пред един от служителите на рода израз на всичките свои чувства към починалия баща. Хидейоши разбираше какво става в сърцето на младия мъж. Най-сетне пусна ръката, която така силно бе стискал и същевременно коленичи на земята.

— Толкова е хубаво, че дойдохте. Нямам време да говоря повече, а и в сърцето ми няма нищо друго. Просто съм благодарен, че сега съм с вас и твърдо вярвам, че на небето душата на баща ви ще остане доволна от това, което става днес. Най-сетне, струва ми се, успявам да ви изразя своята почит и да изпълня служителския си дълг. За първи път, откакто превзех Такамацу, се почувствах щастлив.

По-късно същия ден Хидейоши покани Нобутака да го придружи обратно до неговия стан в Тонда. Двамата заедно тръгнаха към Ямадзаки.

Пристигнаха там в Часа на маймуната. Десетте хиляди души от войската им се присъединиха към осем хиляди и петстотинте от трите предни отряда. Сега в планината и самото село нямаше място, където да не се виждат коне и войници.

— Току-що пристигна вестта, че войската на Акечи е нападнала отряда на Накагава в полите на планината, източно от Тенодзан.

Сега бе времето за нападение. И Хидейоши даде на цялата войска заповед на удари по врага.

На девети сутринта, когато Хидейоши потегляше от Химеджи, Мицухиде се върна в Киото. От убийството на Нобунага бе минала по-малко от седмица.

На втори, в Часа на Овена, докато руините на храма Хоно още димяха, Мицухиде тръгна от Киото да нападне Адзучи. Но още на първата си крачка към столицата Мицухиде срещна преграда — на брода при Сета. Сутринта прати писмо, в което искаше от крепостта Сета да се предаде, но началникът на укреплението нареди да убият пратеника и подпали крепостта заедно със съседния й мост.

Така отрядите на Акечи се оказаха неспособни да прекосят реката. Погледът на Мицухиде пламтеше от негодувание. Овъглените останки на моста сякаш му се присмиваха. Светът не винаги е такъв, какъвто ни се иска да бъде.

Принуден да се върне в Сакамото, Мицухиде прекара два-три безплодни дни в чакане мостът да бъде поправен. Когато най-сетне пристигна обаче в Адзучи, градът бе изоставен и в голямата крепост ги нямаше нито повелителите, нито подчинените им. По улиците не се виждаше нищо за продан, дори и табелите на магазините бяха изчезнали. Семейството на Нобунага бе побягнало, но в бързината изостави по принуда златните и сребърни съкровища на господаря и неговата сбирка от художествени произведения.

След като отрядите му заеха крепостта, Мицухиде разгледа всичко това, но видът му не го накара да се почувства по-богат.

„Не за това мечтаех, помисли си той, и ще бъде срамно, ако хората си помислят обратното.“

Накара да разпределят цялото злато и сребро в съкровищницата като възнаграждение между хората му. Редниците получиха седемстотин жълтици, а най-високопоставените военачалници — от три до пет хиляди.

„Какво искам?“, питаше се отново и отново Мицухиде. „Властта над страната!“, идваше като отговор. Но този отговор не звучеше никак убедително. Трябваше да признае пред себе си, че никога не е хранил такива високи надежди — нямал е нито способностите, нито желанието за това. През цялото време преследваше една-единствена цел — да убие Нобунага. Сега пламъците на храма Хоно бяха уталожили желанията на Мицухиде и му оставаше само някакъв стремеж толкова неясен, че приличаше почти на приумица.

Според едни от разнеслите се по това време разкази, веднага щом чул, че Нобунага е мъртъв, Мицухиде опитал да се самоубие. Служителите му със сила го спрели. В мига, в който Нобунага се превърна в пепел, ненавистта която смразяваше сърцето на Мицухиде, се разтопи като пролетен сняг. Десетте хиляди войници, които го следваха, обаче не споделяха сега начина му на мислене. Напротив, надяваха се, че същинската отплата тепърва им предстои.

— От този ден нататък страната е под властта на господаря Мицухиде — обявиха пълководците на рода Акечи.

Мицухиде не можеше да сподели тяхната увереност.

Господарят, когото сега приветстваха, беше просто сянка на предишното си аз. Бе се променил по външност, по нрав и дори в умствено отношение.

Мицухиде остана в Адзучи от пети до осми сутринта. През това време превзе крепостта на Хидейоши в Нагахама и тази на Нива Нагахиде в Саваяма. Завладял цялата област Оми, Мицухиде превъоръжи войската си и отново тръгна към столицата.

Точно тогава получи известието, че родът Хосокава му отказва подкрепа. Беше убеден, че зет му Хосокава Тадаоки ще го последва веднага след свалянето на Нобунага. Отговорът на предишните съюзници обаче бе сърдит отказ. Досега Мицухиде беше зает с въпроса кой ще се присъедини към него и малко бе мислил за това кой ще бъде негов най-силен враг.

Това бе мигът, в който Хидейоши напомни за себе си и го накара да се стресне като от удар в гърдите. И досега не беше пренебрегвал способностите на Хидейоши и военната му сила на запад. Напротив, знаеше, че оттам го дебне огромна заплаха. Това, което успокояваше Мицухиде, бе мисълта, че Мори се приковали Хидейоши на място и той няма да може да се върне бързо назад. Смяташе, че поне едно от двете известия, които прати на вражеския род, е постигнало целта си. Без съмнение скоро ще дойде отговор от Мори, които ще му съобщят, че са нападнали и разгромили неговия противник. Но нито от рода Мори, нито от Накагава Себей, Икеда Шоню и Такаяма Укон имаше някаква вест. Вместо това всяка сутрин до Мицухиде стигаха такива новини, които приличаха на присъда свише.

За Мицухиде крепостта Сакамото бе свързана с живи спомени за неотдавнашните събития — унижението, на което го подхвърли Нобунага; гневното му напускане на Адзучи; пребиваването в самата крепост, където бе изправен на кръстопътя на съмнението. Сега вече това съмнение бе изчезнало заедно с предишния гняв. В същото време бе загубил всякаква способност да се вглежда в самия себе си. Замени своя проницателен ум за празното звание „управител на страната“.

На девети през нощта Мицухиде още нямаше представа къде е Хидейоши, но отношението на местните господари го накара да изпита безпокойство. На следващата утрин напусна своя стан в Шимо Тоба и се изкачи до прохода Хорагамине в Ямаширо, където имаше уговорка да се съедини с войската на Цуцуи Джункей.

— Забелязали ли са вече Цуцуи? — питаше през деня той час по час съгледвачите си.

Понеже беше в заговор с Цуцуи Джункей още преди нападението над храма Хоно, Мицухиде — досега — никога бе имал основания да се съмнява във верността на своя съюзник. И не само това, но и тримата служители на рода Ода, които се бе надявал да привлече на своя страна — Накагава Себей, Такаяма Укон и Икеда Шоню — не отвърнаха на призива му, макар още от по-рано да бяха негови преки подчинени.

Безпокойството на Мицухиде не беше неоправдано. Той се посъветва със Сайто Тошимицу.

— Мислите ли, че нещо не е на ред, Тошимицу?

Искаше му се да вярва, че нещо се е случило на пратения от него вестоносец или че Джункей и останалите просто се бавят, но Сайто Тошимицу вече бе успял да преглътне истината.

— Не, господарю — отвърна той. — Подозирам, че господарят Джункей няма намерение да дойде. Няма причина да се бави толкова по равния път от Корияма насам.

— Не, трябва да има някаква причина — настоя Мицухиде.

Повика Фуджита Денго, написа писмо и го прати в Корияма.

— Вземете най-добрите коне. Ако яздите с пълна скорост, трябва да успеете да се върнете до утре сутрин.

— Стига господарят Цуцуи да пожелае да разговаря с мен, ще се върна до утре заран — отвърна Денго.

— Няма причина да не поиска да говори с вас. Дори да е късно през нощта, го накарайте да ми даде отговор.

— Да, господарю.

Денго незабавно се отправи за Корияма. Преди да е успял да се върна обаче, пристигнаха разузнавачи със сведения, че войските на Хидейоши се придвижват на изток и че предните им части вече са стигнали чак до съседната област Хього.

— Невъзможно! Това трябва да е някаква грешка! — избухна Мицухиде, когато чу новината.

Не можеше да повярва, че Хидейоши е успял да сключи мир с Мори и дори и да е успял — че е бил в състояние така бързо да придвижи голямата си войска дотук.

— Не мисля, че тези сведения са неверни, господарю — обади се Тошимицу, който и този път по-лесно прие истината. — Във всеки случай смятам, че още отсега трябва помислим как да се отбраняваме.

Като почувства, че Мицухиде се колебае, Тошимицу продължи с определено предложение:

— Ако аз остана тук да изчакам господаря Цуцуи, то вие, господарю, бихте могли да избързате напред и да попречите на Хидейоши да влезе в столицата.

— Няма голяма надежда Цуцуи да дойде, нали? — призна накрая Мицухиде.

— Мисля, че вероятността той да дойде на наша страна е само едно или две на десет, господарю.

— И как предлагате да спрем Хидейоши?

— Най-вероятно е Укон, Себей и Шоню вече да са се съюзили с него. Ако същото е станало и с Цуцуи Джункей, силите ни ще са недостатъчни да ги нападнем в открито сражение. По моя преценка обаче на Хидейоши ще са необходими още пет-шест дни, за да докара тук цялата си армия. Ако в това време заздравим защитата на крепостите Йодо и Шорюджи, издигнем дървени огради по напречния път за Киото и съберем всичките отряди от Оми и други места, може да успеем временно да го задържим.

— Какво? Всичко това ще го задържи само временно ли?

— След това ще ни е нужен далеч по-голям план — нещо много повече от няколко дребни сражения. Точно сега обаче сме в много тревожно положение. Трябва да тръгвате незабавно.

Тошимицу изчака Фуджита Денго да се върне от пратеничеството си в Корияма.

Денго се появи с набърчено от гняв чело.

— Няма полза — каза той на Тошимицу. — Това копеле Джункей също ни измени. Намери си някакво оправдание, че не е дошъл тук, но по обратния път открих, че е влязъл във връзка с Хидейоши. Само като си помисля, че някой, толкова близък с рода Акечи, е бил способен на това!

Денго продължи да проклина, но набръчканото лице на Тошимицу не показваше и следа от чувства.

Мицухиде потегли около пладне, без да е постигнал нищо. Пристигна обратно в Шимо Тоба горе-долу по времето, когато Хидейоши се бе отдал в Амагасаки на къса следобедна дрямка. Този ден жегата бе една и съща и над дзен-храма в Амагасаки, и над лагера в Шимо Тоба. Веднага щом се върна в стана си, Мицухиде събра своите военачалници да обсъди с тях бъдещите бойни планове. Още не разбираше, че Хидейоши е на един изстрел място от Амагасаки. Макар предните отряди на противника му вече да заемаха положение за битка, Мицухиде смяташе, че той самият няма да пристигне до още няколко дни. Тази грешка не би могла да се дължи на неспособност за мислене. Въпреки изключителните си умствени заложби Мицухиде просто не можа да стигне в мисълта си по-надалеч, отколкото го водеше здравият разум. Освен това неговото мнение бе в съзвучие с предположенията на всички останали.

Съвещанието завърши без излишно губене на време. Пръв си тръгна Акечи Шигетомо и веднага потегли на кон за Йодо, за да подсили бързо стените на тамошната крепост. Тесният планински път за столицата със сигурност ще бъде в центъра на вражеските нападения. Крепостта Йодо бе вляво от него, Шорюджи — вдясно.

Мицухиде издаде заповед до поделенията, които бе поставил покрай бреговете на река Йодо: „Изтеглете се в Шорюджи и се разположете за отбрана. Гответе се за нападение на врага.“

Подготви необходимото, но щом пресметна размера на неприятелската армия, не успя да се освободи от усещането за собствената си слабост. От столицата и околностите й тук се стичаше значителен брой войници, които преминаваха под неговото знаме. Всички обаче бяха самураи с нисък чин или ронини — малко повече от наемници, които търсят бърз начин да се издигнат. Нито един нямаше воински способности или пълководческа дарба.

— Колко мъже имаме в крайна сметка? — попита Мицухиде своите военачалници.

Като се включат поделенията в Адзучи, Сакамото, Шорюджи и Йодо, силите му възлизаха на около шестнадесет хиляди души.

— Стига само Хосокава и Цуцуи да дойдат на моя страна — промълви той, — и никой няма да може да ни отнеме столицата.

Дори след като вече имаше готов замисъл, Мицухиде още се тревожеше от осезаемата разлика в числеността на отрядите. Мозъкът му бе привикнал да работи с цифри и сега пресмятането не му даваше и искрица надежда, че ще получи преимущество. Освен това някъде в неговото съзнание се прокрадваше мъничкото червейче на страха. Само това взето отделно можеше да реши въпроса за победата. Вълните, които сам Мицухиде бе вдигнал, започваха да го заливат.

Застанал на един хълм пред лагера, той се вглеждаше в облаците.

— Изглежда ще вали — промълви, въпреки че времето не даваше никакви признаци за дъжд.

За военачалник, който скоро ще влиза в сражение, е важно да знае какво време го очаква. Мицухиде дълго време остана на същото място, разтревожен от облаците и посоката на вятъра.

Накрая погледна надолу към река Йодо. Светлинките, които се люлеят от вятъра, трябва да са от собствените му стражеви лодки. Развълнуваната повърхност на широката река му се струваше бяла, а планините зад нея — катраненочерни.

Небето се простираше над реката, чак до далечното й устие в Амагасаки, край морето. Докато се вглеждаше натам така напрегнат, сякаш нещо притегли погледа му към водата, Мицухиде си зададе въпроса: „На какво е способен Хидейоши?“ После извика с непривично груб глас:

— Сакудза! Сакудза! Къде е Сакудзаемон?

Извърна се бързо и с широки крачки се върна в стана. Тъмният и буреносен вятър люлееше шатрите като могъща вълна.

— Да, господарю! Тук е Йоджиро! — провикна се един от служителите и се затича да го посрещне.

— Свикайте войниците, Йоджиро. Потегляме веднага.

Докато войската се готвеше за път, Мицухиде прати спешни известия на всички свои военачалници, включително на братовчед си Мицухару в крепостта Сакамото, за да ги осведоми за решението си. Няма да се оттегли и да води отбранителни сражения. Решил е да нападне с всичките си сили Хидейоши.

Беше вторият час на нощта. Не се виждаше нито една звезда. Пръв по склона се спусна един от тежковъоръжените отряди, който щеше да застане на стража покрай брега на Кацура. Обозът, основните части и задните поделения последваха подире му. В мига, когато вече половината от войската бе нагазила в реката, над нея се изсипа бял порой.

С него дойде и вятърът — студеният северозападен вятър. Пехотинците впериха поглед в тъмните води на реката. Някой тихо отбеляза:

— И реката, и вятърът идват откъм Тамба.

През деня сигурно щяха да виждат какво става наоколо. Ойносака не бе далеч — само десет дни по-рано я бяха прекосили и напуснали твърдината на Акечи — крепостта Камеяма. Струваше им се обаче, че всичко това е станало преди цели няколко години.

— Да не се подхлъзнете! Да не ви се намокрят фитилите за стрелба! — викаха началниците на отрядите си.

Течението на реката бе много по-силно от обикновено, навярно заради тежките валежи в планината.

Първо пресякоха копиеносците, като всеки се държеше за копието на мъжа пред себе си; последваха ги стрелците с пушка, които се държаха взаимно за дулата и прикладите. Конниците около Мицухиде препуснаха до отсрещния бряг, оставяйки след себе си диря от мехури и пяна. Някъде пред тях се чуваше тъп шум от накъсана стрелба, а в далечината към небето се вдигаха искри, навярно от опожарени селски къщи. Веднага щом стрелбата спря обаче, огньовете също изчезнаха и всичко потъна в мрака.

Скоро един от стрелците пристигна с известието:

— Нашите отблъснаха една вражеска разузнавателна дружина. При отстъплението подпалиха няколко селски къщи.

Мицухиде не обърна внимание на вестта за станалото и продължи през Куга Навате, покрай крепостта Шорюджи, която бе в ръцете на хората му. Умишлено нареди да се разположат на стан в Онбодзука, на пет-шестстотин разкрача път по на югозапад. Дъждът, тормозил го през последните два-три дни, престана и на небето, което допреди се показваше само в различни оттенъци на мастиленото, сега заблещукаха звезди.

„Врагът също мирува“, помисли си Мицухиде, застанал на Онбодзука и втренчил очи в посока към Ямадзаки. При мисълта, че войската на Хидейоши се намира право срещу него, на разстояние от половин час път, той се изпълваше с напрежение и боязън. Реши да превърне Онбодзука в средищна опора на силите си и като използваше за източник на провизии крепостта Шорюджи, разположи отрядите ветрилообразно по линията от река Йодо на югозапад до река Енмьоджи. Докато всички поделения от предната част се наредят по местата си, вече почти се беше съмнало и очертанията на дългата Йодо почваха да прозират в мрака.

Изведнъж откъм Тенодзан се чу тътнеж от яростна пушечна стрелба. Слънцето още не беше се показало и облаците тъмнееха от гъстата мъгла. Бе тринадесетият ден на шестия месец. В този ранен час по пътя за Ямадзаки не се чуваше цвиленето и на един-единствен кон.

Щом вдигнеха поглед, войниците от стана на Мицухиде в Онбодзука можеха да видят Тенодзан на около половин час път югозападно от себе си. Към лявата му страна прилепваха пътят за Ямадзаки и голямата река — Йодо.

Тенодзан бе стръмен, като на върха си достигаше около петстотин лакътя. Предишния ден, докато основните сили на Хидейоши настъпиха чак до Тонда, неговите пълководци все гледаха право напред и не откъсваха поглед от планината.

— Кой връх е това? — попитаха няколко местния човек, който ги водеше.

— Това в подножието на изток Ямадзаки ли е? — обади се друг.

— Неприятелят е в Шорюджи. Това в каква посока се намира от Тенодзан?

Всеки от отрядите трябваше да се придружава от някой, който да знае разположението на местността. На всеки запознат с военното изкуство е известно, че победата ще спечели този, който държи в свои ръце високите места.

Освен това военачалниците до един разбираха, че човекът, пръв издигнал знамето си на Тенодзан, ще се покрие с повече слава, отколкото взелият първата вражеска глава на бойното поле. Всеки се беше зарекъл да стигне догоре преди всички останали. В навечерието на тринадесети няколко от пълководците помолиха Хидейоши да приеме техните предложения за нападение, като се надяваха, че ще получат заповед да превземат върха.

— Утре идва решаващото сражение — каза Хидейоши. — Йодо, Тамадзаки и Тенодзан ще бъдат главните места на битката. Докажете, че сте достойни да се наричате мъже. Не се надпреварвайте помежду си и не мислете само за собствена слава. Помнете, че от небето ще ви гледат господарят Нобунага и богът на войната Хачиман.

Веднага щом се сдобиха с позволението на Хидейоши обаче, стрелците се завтекоха въодушевени към Тенодзан. Безпорядъкът бе пълен, още повече, че беше посред нощ. Но това благоприятно за битката място, привлякло погледа на всички военачалници на Хидейоши, не бе убегнало и от очите на Мицухиде. Той реши да премине възможно най-бързо през река Кацура, да излезе при Онбодзука и да заеме Тенодзан.

Мицухиде познаваше чертите на местността също така добре като военачалниците от противниковата страна — Накагава Себей и Такаяма Укон, които водеха предните редици. Но въпреки че имаха пред очите си планините и реките на една и съща област, мисълта на Мицухиде естествено успя да проникне по-надалеч от тази на останалите.

След като прекоси Кацура и премина през Куга Навате, той отдели една от своите дружини и я прати по друг път с думите:

— Изкачете се по северния склон на Тенодзан и заемете върха му. Ако врагът ви нападне, дръжте се до последно. Това място е много важно.

Трябва да се каже, че Мицухиде наистина бе съобразителен. Заповедите и действията му винаги бяха навременни; никога не пропускаше възможността да нанесе удар. При все това по същото време хората на Хидейоши, които вече бяха стигнали до Хиросе на южния склон, също се намираха на планината.

Но беше тъмно като в рог и мнозина от войниците изобщо не познаваха тази местност.

— Тук има някаква пътека нагоре.

— Не, оттам не можеш да минеш.

— Ами! Мисля, че мога.

— Този път не е верен. Точно пред нас има една отвесна скала.

Вървяха по извития път в подножието и бързаха да намерят откъде се стига до върха.

Пътеката бе стръмна и още не се беше съмнало. Понеже знаеха, че са между свои, мъжете тръгнаха безразборно един след друг, без всеки да се държи за собственото си поделение. Просто бързаха запъхтени към върха. Изведнъж, тъкмо когато мислеха, че вече са го наближили, бяха изненадани от внезапен пушечен залп.

Стрелбата идваше от хората на Акечи начело с Мацуда Тародзаемон. После стана ясно, че седемстотинте мъже в неговия отряд били разделени на две половини. Войниците на Хорио Мосуке, Накагава Себей, Такаяма Укон и Икеда Шоню се бяха надпреварвали да стигнат първи до върха, докато само Хорио Кютаро нареди на своята дружина да заеме кръстопътя северно от подножието. Като се разположиха в полите на планината, те опитаха нещо съвсем друго — да прекъснат пътя за отстъпление на противника.

Както може да се очаква, страничното нападение изненада отряда на Мацуда. Самият Тародзаемон се оказа право пред погледа на враговете си. Сблъсъкът бе много по-яростен от онзи на върха. Разпръснати между боровете и големите камъни по склона, войниците се бяха вкопчили един в друг на живот и смърт. Пушките само им пречеха и битката се водеше главно с копия, дълги мечове и алебарди.

Няколко вкопчени една в друга двойки паднаха надолу от скалите. Други бяха пронизани отзад, докато се боричкаха с някой неприятел. Освен това наблизо имаше отряди стрелци и свистенето на стрелите и екотът на пушките се смесваха постоянно с останалия шум от битката. Вън всеки случай най-гръмки бяха бойните викове на шест или седемстотинте души. Те сякаш не идваха просто от гърлата, а от цялото същество на тези мъже и като че дори извираха от косата и порите по телата им.

Първият пристъп беше отблъснат. В това време слънцето започна да излиза над хоризонта. За първи път от много дни насам се показаха синьо небе и малки бели облаци. Цикадите сякаш бяха онемели от това рядко слънчево време. Наместо тяхната песен планината се тресеше от войнишките бойни възгласи. Склоновете много бързо се осеяха с окървавени трупове. На едно място се виждаше самотно изоставено мъртво тяло, докато на друго две или три лежаха проснати накуп едно върху друго. Тази гледка даде нов подтик на войниците. Стъпвайки по труповете на своите убити другари, те сякаш преминаха отвъд живота и смъртта. Това важеше както за бойците от отряда на Хори, така и за тези на Акечи.

Положението на върха оставаше неясно, но и тук победата можеше бързо да премине в поражение. В хода на боя виковете на отряда на Мацуда изведнъж промениха звука си и заприличаха на шума, който разплаканото дете издава между две изхлипвания. Започваше да ги обзема отчаяние.

— Какво е станало?

— Защо отстъпваме? Не се давайте!

Тези сърдити викове на някои от хората на Мацуда бяха предизвикани от объркването на другарите им. И те обаче скоро побягнаха към подножието на планината като пометени от лавина. Предводителят Мацуда Тародзаемон бе ударен от куршум и сега неговите оръженосци пред очите на всички го изнасяха от полето на битката.

— Нападайте! Посечете ги!

Голяма част от отряда на Хори се спусна в преследване на врага, но Кютаро се опита да спре хората и с пълен глас се провикна:

— Не ги преследвайте!

В този миг на възбуда обаче беше прекалено трудно да удържи войниците. Както можеше да се очаква, отрядът на Мацуда се понесе надолу по планината като мътен поток. Не получиха подкрепления, а и куршум улучи предводителя им. Нямаха избор, освен да бягат.

По численост отрядът на Хори не можеше и да се мери с този на Акечи. Сега, когато нямаха пред какво да се спрат и им се струваше, че сражението е приключило, те се спуснаха бясно по склона и бяха пометени от един отряд, който връхлетя отгоре им от стръмнината над тях. Точно както се боеше Кютаро, тази част от хората му, която допреди малко преследваше врага надолу, сега се оказа притисната от две страни. Последва страхотен сблъсък.

В същото това време обединените сили на Хори, Накагава, Такаяма и Икеда стигнаха до върха.

— Спечелихме!

— Тенодзан е наш!

Това беше първият победен възглас в тази битка. Хидейоши очакваше при река Йодо идването на Нобутака и затова още не беше пристигнал на полето на боя. Докато силите на Нобутака и на Нива Нагахиде се присъединят към неговите, стана късно следобед, някъде към Часа на овена. Горещото слънце бе изсушило остатъците от сутрешния дъжд и хора и коне биха покрити с пот и прах, от който ярките им доспехи и наметала бяха побелели. Единственият предмет, запазил отчасти яркия си цвят, бе знамето на Хидейоши със златното листо.

Докато на Тенодзан продължаваха да отекват пушечни изстрели, къщите в селото до една изглеждаха празни. Когато обаче частите на Акечи се оттеглиха и улиците бяха залети от новодошлите техни противници, на всеки праг изведнъж изникнаха ведра с вода, купчини от лимони и чайници с ечемичен чай. Сред тълпата селяни се появиха дори и жени, които пожелаваха успех на войниците.

— И там няма останал и едни вражески войник, така ли?

Хидейоши не слезе от седлото, а само впери поглед в знамената на своите воини, които сега се виждаха на близкия връх.

— Нито един — отвърна Хикоемон.

Той бе събрал всички сведения за положението на отделните отряди и сега, след като прецени общото положение, докладваше за него на Хидейоши.

— Отрядът на Мацуда загубил предводителя си в самото начало на нападението. Някои от хората му са побягнали към северното подножие, докато други са се присъединили към онези от своите, които са в подножието на Томоока.

— Чудя се, защо човек като Мицухиде изоставя това възвишение така бързо.

— Сигурно не е мислил, че ще пристигнем толкова скоро. Преценил е грешно времето си.

— А главните му сили?

— Те изглежда са разположени на стан между река Йодо и Шимонуеро. В тила им остава Шорюджи, а зад тях — река Енмьоджи.

Точно тогава откъм Енмьоджи се дочуха викове и пушечни изстрели. Беше Часът на маймуната.

Енмьоджи, западно от село Ямадзаки, бе приток на Йодо. Мястото, където двете се сливаха, беше блатисто и обрасло с камъш и тръстика. Тук често се носеше песента на коприварчета, но този ден не можеше да се чуе и един птичи глас.

Преди обед вражеските войски — лявото крило на тази на Мицухиде и дясното — на Хидейоши — се бяха строили покрай двата отсрещни бряга. От време на време тръстиката прошумоляваше на вятъра. От единия бряг на другия не се виждаха нито хора, нито коне и се подаваха само върховете на прътовете, върху които се вееха знамената. Но на северния бряг петте хиляди души начело със Сайто Тошимицу, Абе Садааки и Акечи Шигетомо вече бяха готови да нападнат. На южния един зад друг бяха подредени осем хиляди и петстотинте бойци на Такаяма Укон, Накагава Себей и Икеда Шоню. Сред горещината и влагата, потта бликаше от порите им, докато изчакваха времето да нанесат удар.

Чакаха Хидейоши да пристигне и да даде заповед.

— Какво става с главната войска?

Проклинаха другарите си за бавенето им, но засега можеха само да скърцат със зъби.

Акечи Мицухиде, който още бе в своя стан в Онбодзука, отрано узна за смъртта на Мацуда Тародзаемон и пълния разгром на неговия отряд. Обвиняваше се, че не е дал нареждане навреме. Добре знаеше, че е много важно дали ще влезе в битката, докато Тенодзан е в ръцете на неговите хора или е изоставен в тези на врага.

Но преди да настъпи към Тенодзан, Мицухиде бе зает с мисълта за две други неща — измяната на Цуцуи Джункей и нареждането да подсилят укреплението в Йодо (беше подценил бързината на Хидейоши). Освен това в характера му имаше една слабост — беше нерешителен. Да нападне ли или само да се отбранява? Не беше определил това чак докато настъпи към Онбодзука.

Битката започна почти случайно. И двете войски бяха прекарали сутринта между камъша и тръстиките, хапани от комари и мухи. През цялото време те гледаха свирепо към противниците си и чакаха заповедта на своите предводители. В един миг обаче откъм страната на Хидейоши към брега на реката скочи красив оседлан кон, който навярно искаше да утоли жаждата си.

Петима-шестима войници, сигурно служители на господаря на коня, се спуснаха да го гонят. От отсрещния бряг изневиделица прокънтя изстрел, последван от поредица от залпове.

В отговор войниците на Хидейоши също изпразниха оръжията си, за да помогнат на своите другари, прикрили се сега в тръстиката. Вече нямаше време да се чака заповед.

— Напред!

Нареждането на Хидейоши за обща атака дойде всъщност след като вече и от двете страни бяха стреляли. Разбира се, отрядите на Акечи отвърнаха на раздвижването на противника и сами нагазиха в реката.

Общото корито на Енмьоджи и Йодо бе доста широко, но преди да се влее в по-голямата река, Енмьоджи оставаше малко повече от поточе.

Ала след няколко дни проливен дъжд течението бе бързо. Стрелците на Акечи се появиха в тръстиката на северния бряг и започнаха да обстрелват редиците на Хидейоши, застанали отсреща на южния. В това време няколко дружини от тежковъоръжени мъже — копиеносци, отбрани воини на рода Акечи — сред пръски вода се опитаха да си проправят път на отсрещната страна.

— Пратете нашите копиеносци! — извика едни от военачалниците на Такаяма, докато се мяташе със скок на брега.

Тъй като реката бе тясна, възможностите на стрелците бяха твърде ограничени. Имаше опасност, докато предната редица презарежда оръжията си и задната излиза на нейно място, врагът внезапно да изскочи на брега и да се озове право между хората с техните пушки.

— Стрелците да отстъпят настрани! Не пречете на хората от предните редове!

Отрядът на Накагава вече беше приготвил и насочил напред копията си. Сега повечето войници направо замахнаха с тях от брега успоредно на водата.

Целеха се естествено в неприятелите, но вместо да опитват да ги пронижат, по-лесно бе просто да им попречат изобщо да се изкачат на брега. Сблъсъкът стана посред реката — копие срещу копието, копие срещу меча и дори копие срещу случайно грабнатото дърво. Мъжете се промушваха взаимно и падаха във водата.

Войниците с викове се вкопчваха един в друг и труповете, които се строполяваха долу, вдигаха високи пръски. Мътното течение се носеше покрай тях. Кръвта плуваше по водната повърхност и после реката я отнасяше надалеч.

Първият отряд начело с Накагава Себей вече бе отстъпил мястото си надолу по течението на войниците, предвождани от Такаяма Укон. Също като редицата от младежи, която през време на някой празник носи на раменете си свещената статуя и дружно надава своя вик, те тръгнаха напред и се провряха в самото сърце на битката.

Бързо прегазиха тръстиката на източния бряг и яростно се спуснаха посред неприятелите. Слънцето започна да клони към залез. Огненочервените облаци, озарени от вечерната светлина, хвърляха отблясъци върху черните купчинки от биещи се мъже.

Жестокото сражение продължи още час. Издръжливостта на отряда на Сайто направо смайваше. Точно когато изглеждаше, че вече са сразени, те се събираха наново и пак се хвърляха в боя. Застанали посред едно блато, отблъскваха пристъп след пристъп. При това не бяха единствени — почти всички дружини на Акечи се сражаваха със странно примирение пред смъртта и отчаяните викове на разгромената войска отекваха с горчивина, каквато навярно разкъсваше сега и гърдите на Мицухиде.

— Отстъпете, преди да са ни обкръжили! Назад! Назад!

Тревожният вик се поде бързо от отделните отряди. Тъжната вест като вятър достигна до другите две поделения на Акечи.

В средата на главната войска като резерва в битката стояха петте хиляди души, които сам Мицухиде предвождаше от Онбодзука. Вдясно имаше още четири хиляди, между които — две хиляди начело с Фуджита Денго.

Денго нареди да ударят големия барабан и мъжете се подредиха ветрилообразно, готови за битка. Застаналите отпред стрелци пуснаха своя смъртоносен облак от стрели с едно общо изсвистяване. Противникът веднага им отвърна с град от куршуми.

Нова заповед на Денго процепи въздуха, стрелците с лък се разпръснаха и на тяхно място застанаха тези с пушка. Без да изчакат и за миг разсейването на пелената от барутен дим, пред врага изникнаха бронирани войни с железни копия и се заеха със сеч да си пробиват път напред. Денго и неговите отбрани бойци разгромиха отряда на Хачия.

Мястото на победените бе заето от войници начело с Нобутака, които подновиха пристъпа и се спуснаха срещу силите на Акечи. Денго обаче разби и тях и ги обърна в бягство. Засега неговите отряди изглежда бяха лишени от достоен неприятел.

Проехтя барабанът на отряда на Фуджита. Родът сякаш даваше израз на своята гордост, че няма никой, който да се мери с него. Заплахата сега бе насочена към конните самураи, стълпили се в защитен пръстен около Нобутака. Те се раздвижиха объркано.

В същото време отрядът на Фуджита бе нападнат странично от петстотин мъже, които надаваха бойни викове, сякаш съставляват цяла армия.

Облаците още леко червенееха, но долу на земята вече се бе стъмнило. Денго сметна, че се е отдалечил прекалено много от своите и промени нарежданията си.

— Надясно! — заповяда той. — Завийте! Завийте колкото можете вдясно!

Намерението му беше целият отряд да се завърти и да се върне обратно при основната войска, с която после заедно да продължат сражението.

Но изведнъж отляво върху тях яростно връхлетя една дружина начело с Хори Кютаро. На Денго му се стори, че вражеските войници изведнъж са били избълвани някъде от самата земя.

Няма накъде да отстъпят, разбра веднага Денго, но нямаше също по какъв начин да пренареди в строй войниците си. Бойците на Хори със светкавична скорост отрязаха неговите хора от другарите им и започнаха да ги обграждат отвсякъде.

Пълководческото знаме на Нобутака плющеше все по-близо и по-близо до Денго.

Точно в този миг една група от петима конници, между които синът и по-младият брат на Денго, препусна изведнъж като черно ято напред и безстрашно се спусна срещу врага. Тъмнината се бе сгъстила. Вятърът понесе викове от борба на живот и смърт и небето се изпълни с мириса на кръв.

Отрядът на Нобутака се ползваше с името на най-силен между дружините на Хидейоши. Сега той беше подсилен с трите хиляди души, предвождани от Нива Нагахиде. Колкото и храбри и сърцати да бяха Денго и неговите бойци, те не можеха да разкъсат неприятелското обкръжение.

Самият Денго бе ранен на шест места. Накрая, след като се беше сражавал и носил на коня си твърде дълго време, той започна да изпада в несвяст. Изведнъж от мрака зад гърба му дойде глас.

Помисли си, че това е синът му и вдигна глава от гривата на коня. В същия този миг нещо го удари над лявото око. Усети го като паднала от небето звезда, която е улучила челото му.

— Остани на седлото! Дръж се за седлото! Подмина те стрела и сега имаш лека рана на челото.

— Кой е? Кой ме държи?

— Аз съм, Тодзо.

— А, братко. Какво стана с Исе Йосабуро?

— Вече го посякоха в битката.

— А Сува?

— Той също е мъртъв.

— И Денбей ли?

— Още е обкръжен от враговете. Сега дай да те отведа оттук. Облегни се напред на седлото.

Без да говори повече за съдбата на Денбей, Тодзо пое поводите на братовия си кон и бързо побягна през безпорядъка, встрани от битката.

Двата пътя

Унил вятър духаше между боровете, които растяха около стана на Мицухиде в Онбодзука. Завесата на шатрата се издуваше на вятъра като някаква голяма бяла птица, непрестанно плющеше и напяваше странна и тъжна песен на безпокойството.

— Йоджи! Йоджи! — извика Мицухиде.

— Да, господарю.

— Това вестоносец ли беше?

— Да, господарю.

— Защо не е дошъл право при мен?

— Известието му още не е потвърдено.

— И да не би някой друг да определя какво може и какво не може да стига до ушите ми? — попита раздразнен Мицухиде.

— Простете, господарю.

— Вземете се в ръце! Нима губите кураж при първия лош признак?

— Не, господарю. Но вече съм уверен, че ще умра.

— Наистина ли?

Изведнъж Мицухиде осъзна, че говори пискливо и снижи глас. После си помисли, че може би сам трябва да се вслуша в укора, който преди малко отправи към Йоджиро. Сега вятърът свистеше много по-самотно, отколкото през деня. Зад полегатия склон се простираха зеленчукови градини и ниви. На изток лежеше Куга Навате, на север — планини, на запад — река Енмьоджи. В мрака на бойното поле личаха единствено бледите и трептящи светлинки на звездите.

Минали бяха само три часа — от този на маймуната до втората половина на онзи на петела. В началото цялото поле бе покрито със знамената на Мицухиде. И къде бяха те сега? Всички прекършени. Слушаше имената на убитите, докато накрая не успя вече да следи броя им.

Всичко трая само три часа. Нямаше съмнение, че преди малко Йоджиро е получил още някоя лоша новина. Липсваше му вече смелост да я предаде на Мицухиде. Смъмрен от господаря си, той повторно слезе по хълма. Огледа се, облегна се отпаднал на ствола на едни от боровете и впери очи в звездите.

Някакъв конник се приближи до Йоджиро и спря пред него.

— Свой или враг?! — извика служителят, като насочи към непознатия копието, на което се бе подпирал досега при ходенето.

— Свой — отвърна ездачът и слезе от седлото.

Още по несигурната походка Йоджиро веднага разбра, че мъжът е тежко ранен. Приближи се до него и му подаде ръка за помощ.

— Гьобу! — възкликна той, като позна другаря си. — Дръж се здраво! Опри се на мене.

— Йоджиро, ти ли си? А къде е господарят Мицухиде?

— На върха на хълма.

— Още ли е там? Сега това място е опасно за него. Трябва веднага да се махне оттук.

Гьобу се приближи до Мицухиде и се просна по очи пред него.

— Цялата ни войска е разгромена. Мъртвите лежат на купища един върху друг; толкова много срещнаха славно смъртта през време на битката, че не мога да изредя имената им.

Щом вдигна поглед, видя само пребледнялото лице на Мицухиде, което сякаш плуваше под тъмните очертания на боровете. Господарят не каза нищо, сякаш въобще не е чул какво му говорят.

— По едно време — продължи Гьобу — си пробихме път близо до центъра на Хидейоши, но щом се стъмни, нямахме вече път за отстъпление и не можехме да намерим господаря Денго. Отрядът на генерал Сандзаемон бе обкръжен от врага и тогава последва страшно яростен сблъсък. Успя да се измъкне само с двеста души. Думите му бяха: „Вървете незабавно в Онбодзука и кажете на Негово Височество да се оттегли възможно най-бързо в крепостта Шорюджи и там или да се приготви за отбрана, или през нощта да отстъпи към Оми. Дотогава аз ще охранявам тила му. След като получим потвърждение, че е тръгнал, ще нападнем стана на Хидейоши и ще се бием там до смърт.“

Мицухиде още мълчеше. След като свърши с разказа си, Гьобу се строполи на земята и издъхна.

Господарят се втренчи в него от мястото си и после впери празен поглед към Йоджиро.

— Дълбоки ли бяха раните на Гьобу? — попита той.

— Да, господарю — отвърна Йоджиро просълзен.

— Изглежда мъртъв.

— Да, господарю.

— Йоджиро — обърна се внезапно Мицухиде с напълно променен глас, — какво ви съобщи предишния вестоносец?

— Няма да скрия нищо от вас, господарю. Отрядите на Цуцуи Джункей се появили на бойното поле и нападнали нашето ляво крило. Сайто Тошимицу и всичките му войни нямали сила да ги задържат и били напълно разбити.

— Какво? Това ли беше?

— Знаех, че ако ви кажа това сега, ще ви е трудно да го приемете. Наистина се надявах да го узнаете, когато мъката ви се е поуталожила.

— Такъв е светът на хората — рече мрачно Мицухиде.

После добави:

— Но нищо няма сега значение.

Засмя се. Или поне това, което се чу, наподобяваше смях. После рязко махна към задната част на стана и нетърпеливо поиска да доведат коня му.

Беше пратил повечето си отряди в боя, но в лагера при старшите му служители сигурно имаше най-малко още две хиляди души. Готвеше се да поведе тези хора да се присъединят към остатъците от поделението на Сандзаемон и да влязат за последно в бой с врага. Възседна коня си и даде заповед за нападение с глас, който отекна по цяла Онбодзука. После, без да чака войниците да се съберат, обърна животното и препусна надолу по хълма, придружен от неколцина конни самураи.

Някой изведнъж изскочи от стана, завтече се надолу по стръмното и застана с широко разперени ръце, за да препречи пътя му.

— Кой си? — попита го Мицухиде и спря.

— Защо ме спирате, Татеваки? — продължи остро господарят.

Беше един от неговите старши служители, Хида Татеваки, който бързо сграбчи юздата на коня му. После се поклони към него и каза:

— Човекът пред мен сега не е онзи господар Мицухиде, на когото съм служил. Война не се губи с едно поражение. Не ви подхожда да се стремите да се освободите от живота веднага след тази битка. Врагът ще ни се присмива, че сме загубили власт над себе си. Макар тук да бяхте победен, в Сакамото имате семейство, а и няколко разпръснати в отделни области военачалници просто чакат една дума от ваша страна. Със сигурност не може да нямате план за бъдещето. Оттеглете се на първо време в крепостта Шорюджи.

— За какво говорите, Татеваки? — поклати Мицухиде глава почти в един такт с полюшването на гривата на коня си. — Нима всички мъже, които загубихме, могат да станат отново и да си възвърнат войнската сила? Не мога да изоставя хората си на врага и да позволя да бъдат избити. Ще нанеса един последен удар на Хидейоши и ще накажа Цуцуи Джункей за измяната му. Не търся място, където да умра напусто. Ще им покажа кой е Мицухиде. А сега ме пуснете да мина!

— Защо мъдрият поглед на моя господар е толкова помътнял? Днес нашата войска бе сразена, загинаха най-малко три хиляди души, а безброй други бяха ранени. Пълководците ни са паднали в боя, младите воини разпръснати. Колко души, мислите, са ни останали сега в този лагер?

— Направете ми път! Мога да правя каквото реша! Направете ми път!

— Точно такива безотговорни думи доказват, че просто сте тръгнали срещу смъртта. Ще направя всичко, което мога, за да ви спра. Друго щеше да е, ако тук имаше още три-четири хиляди мъже, готови да се сражават, но подозирам, че след вас ще тръгнат само четиристотин или петстотин. Всички останали се измъкнаха след свечеряване от стана и избягаха — каза Татеваки просълзен.

Нима умът на човека е така неустойчив? И когато този ум му изневери, дали той направо полудява? Татеваки гледаше побеснелия Мицухиде и се питаше как може този мъж да се е променил дотолкова. Лееше горчиви сълзи и си припомняше колко предпазлив и разумен бе някога господарят му.

Сега пред коня на Мицухиде застанаха и други пълководци. Двамина вече се бяха сражавали в битката, но загрижени за сигурността на своя повелител, се бяха върнали в стана.

— Докато продължаваме да стоим тук — обади се единият — вражеските сили ще настъпват все по-близо и по-близо. Може да намерим края си право на това място. Трябва да пришпорим конете и колкото можем по-бързо да стигнем до Шорюджи.

Татеваки вече не се интересуваше от намеренията на своя господар. Нареди да надуят раковината и бързо даде заповед за отстъпление на север. Йоджиро и още един служител изоставиха конете си и тръгнаха пеш, като всеки хвана от едната страна юздата на коня на Мицухиде. Останалите войници и началниците им ги последваха. Но, точно както каза Татеваки, те не наброяваха повече от петстотин души.

Мияке Тобей бе началник на крепостта Шорюджи. И тук всичко вещаеше поражение и укреплението бе изпълнено с мрачно чувство на обреченост. Обитателите, заобиколени от мъждиви фенери, обсъждаха как да се спасят. Така и не намериха разумно решение. Дори Мицухиде разбра, че няма вече какво да се направи.

Стражите пред крепостта на няколко пъти предупреждаваха за приближаването на врага. Самите стени не бяха достатъчно здрави, за да устоят на напора на Хидейошевата войска. Когато преди няколко дни Мицухиде нареди да поправят крепостта Йодо, дори и тя бе заварена в такова състояние. Положението не беше много по-различно от това да започнеш да строиш бент, едва след като си чул шума от прииждащата вода.

Може би единственото, заради което в този миг Мицухиде не съжаляваше, беше, че голяма част от неговите пълководци и воини му остана вярна и в яростната битка те по затрогващ начин доказаха тази си вярност. В известен смисъл бе нелепо, че в рода Акечи — рода, който погуби своя собствен господар — имаше хора, все още готови да запазят докрай връзката между господар и служител. Мицухиде явно бе достоен за такава желязна преданост, каквато неговите самураи му показваха.

По тази причина, макар битката да не бе траяла повече от три часа, броят на убитите и ранените бе необикновено висок. По-късно се установи, че Акечи са дали повече от три хиляди жертви, докато отрядите на Хидейоши са загубили над три хиляди и триста. Броят на ранените бе безчетен. По това можеше да се съди за голямата дързост на хората на Акечи, която в никакъв случай не отстъпваше на тази на техния предводител. Предвид малочислеността на силите на Мицухиде — почти наполовина по-малко от тези на противника му — и неблагоприятното им разположение на полето на самата битка, неговото поражение не можеше с нищо да го посрами.

Беше краят на тринадесетия ден от шестия месец. Луната бе забулена от тънки облаци. Един-двама въоръжени конници яздеха отделно по-напред, а останалите ги следваха. Тринадесетте ездачи се движеха в разпръснат строй от северния бряг на река Йодо към Фушими.

Щом най-сетне навлязоха в една тясна клисура, която водеше дълбоко в планината, Мицухиде се извърна и попита Татеваки:

— Къде сме?

— Това е долината Окаме, господарю.

Върху Татеваки и хората, които го следваха, падаха светли петънца от процеждащата се между клоните лунна светлина.

— Мислите да минете северно от Монояма и после да излезете на пътя за Огурусу при храма Каншу ли? — попита Мицухиде.

— Точно така. Ако вървим все в тази посока и преди да се е съмнало стигнем колкото се може по-близо до Ямашина и Оцу, после няма да има от какво да се тревожим.

Внезапно Шинши Сакудзаемон спря своя кон малко пред този на Мицухиде и направи знак да млъкнат. Останалите ездачи също спряха. Без да прошепнат и дума, те само изпратиха с погледи Акечи Шигетомо и Муракоши Санджуро, които тръгнаха напред да разузнаят. Двамата спряха конете си до един поток и махнаха на мъжете по-назад да почакат. Останаха известно време така, заслушани в околността.

Да не би това да е вражеска засада?

Най-сетне по лицата им се изписа израз на облекчение. Останалите последваха знаците на Шигетомо и Санджуро и тихо тръгнаха отново напред. Луната и облаците висяха като окачени на среднощното небе. Колкото и крадешком да напредваха обаче, щом тръгнаха да изкачват склона, конете започнаха да събарят камъни или да стъпват по прогнили дървета и ехото дори на такива леки шумове събуди заспалите птици. При всеки звук Мицухиде и спътниците му спираха конете си на място.

След ужасното поражение те намериха убежище в крепостта Шорюджи и там си починаха. По-късно обсъдиха какво да направят. В крайна сметка единствената възможност се оказа да отстъпят към Сакамото. Всичките служители на Мицухиде настояха пред него за търпение. Господарят остави Мияке Тобей начело на крепостта и по здрач скришом излезе от портите й.

Отрядът, който го следваше чак докато напусна Шорюджи, все още наброяваше между четиристотин и петстотин души. Докато влязат в село Фушими обаче, повечето му бяха изменили и избягали. Малцината останали бяха неговите най-доверени служители, само тринадесет на брой.

— Ще трябва да дадем последен отпор на врага. Всеки, който не е решен да върви заедно с нашия господар до самия край, щеше да ни бъде само в тежест. Господарят Мицухару е в Сакамото заедно с три хиляди души войници. Трябва само да успеем невредими да стигнем до там. Моля се на боговете да помогнат на нашия беден повелител.

Така се утешаваха взаимно останалите заедно с Мицухиде служители.

Макар околността да беше хълмиста, нямаше истински стръмни места. Луната светеше, но почвата под дърветата се беше разкаляла от дъжда и пътят бе осеян с локви.

Освен това Мицухиде и неговите придружители бяха изтощени. Вече бяха стигнали близо до Ямашина и ако успееха да се доберат до Оцу, щяха да са в безопасност. Поне се поддържаха с тази мисъл. Но разстоянието до Ямашина се струваше на изтощените мъже по-дълго от сто часа път.

— Влезли сме в някакво село.

— Трябва да е Огурусу. Стъпвайте тихо.

Тук и там се виждаха покрити с гъста слама планински хижи. Хората на Мицухиде биха предпочели доколкото може да избягват такива обиталища на хора, но пътят минаваше между самите къщи. За щастие нито една от тях не светеше. Постройките бяха обградени с големи бамбукови гъсталаци и всичко сочеше, че хората вътре са дълбоко заспали, без въобще да знаят какви страшни събития са се разиграли преди два дни край тях.

Акечи Шигетомо и Муракоши Санджуро присвиха очи в тъмното и огледаха околността пред себе си. Преминаха по тесния селски път без произшествия. Спряха при завоя на пътя покрай един бамбуков гъсталак и зачакаха Мицухиде и останалите.

Очертанията на двамата мъже и отраженията от остриетата на копията им ясно се виждаха изпод сянката на дърветата на около петдесет разкрача встрани.

От тъмнината изведнъж дойде шум от чупене на съчки.

Татеваки, който водеше коня си пред Мицухиде, мигновено се обърна назад. Мракът бе надвиснал над сламената стряха на една хижа, потънала сред бамбуковия гъсталак. На около двадесет разкрача се виждаше Мицухиде, застанал на място като прикован.

— Господарю — повика го Татеваки.

Не последва отговор. Вятър нямаше, но нещо люлееше шубрака.

Татеваки тъкмо се канеше да се обърне, когато Мицухиде изведнъж пришпори коня си и го задмина, без да каже и дума. Беше се привел плътно към шията на животното. Татеваки намери това за странно, но въпреки това го последва заедно с останалите.

Преминаха така по пътя разстояние от около триста крачки, без да се случи нищо. След като настигнаха двамата пратени напред съгледвачи, тринадесетте продължиха напред. Мицухиде яздеше шести поред в колоната.

Изведнъж конят на Муракоши се стресна от нещо и се изправи на задни крака. В същия миг извадената му сабя профуча отляво на седлото и отнесе изострения връх на едно бамбуково копие. Ръцете, държали копието, бързо изчезнаха в бамбука, но останалите ясно видяха какво стана.

— Какво беше това? Разбойници ли?

— Сигурно. Внимавайте, изглежда се крият в гъсталака.

— Добре ли сте, Муракоши?

— Какво? Мислите ли, че ще се оставя бамбуковото копие на някакъв крайпътен крадец да ми навреди?

— Стига приказки! Вървете напред. От приказките само се бавим!

— А Негово Височество?

Всички погледнаха назад.

— Вижте!

Внезапно до един побледняха. Мицухиде лежеше на около сто разкрача пред тях, паднал от коня си. Гърчеше се на земята, стенеше от болка и изглежда нямаше да се изправи отново.

— Господарю!

Шигетомо и Татеваки слязоха от седлата, изтичаха при него и се опитаха да го поставят обратно на седлото. Но Мицухиде навярно вече нямаше сили за яздене. Само поклати глава.

— Какво е станало, господарю?

Останалите мъже забравиха всичко друго и се скупчиха около падналия. Въздухът се изпълни със стоновете на Мицухиде и въздишките на неговите служители. Тъкмо в този миг луната се показа нацяло иззад облаците.

Изведнъж от мрака на горичката се чуха неприглушените стъпки и крясъците на крайпътните разбойници.

— Другарите на онзи с бамбуковото копие ни нападат отзад. Тези негодници веднага се възползват от всяка слабост. Санджуро, Йоджиро, погрижете се за тях.

При тези думи на Шигетомо хората се подредиха наоколо и бързо приготвиха копията и извадиха сабите си.

— Проклетници!

С гръмък вик някой се метна в бамбуковия гъсталак. Нощната тишина бе прорязана от шум, подобен на дъжд от листа или може би на крясък на стадо маймуни.

— Шигетомо… Шигетомо… — прошепна Мицухиде.

— Тук съм, господарю.

— Шигетомо… — повтори раненият.

После заопипва наоколо си, сякаш търсеше ръцете, които го поддържат.

От гърдите му струеше кръв, очите тъмнееха и говореше с мъка.

— Ще ви превържа раната и ще ви дам лекарство. Потърпете още малко.

Мицухиде поклати глава в знак, че превръзката ще е излишна. После замърда с ръце, като че търсеше нещо.

— Какво има, господарю?

— Четка…

Шигетомо бързо извади лист, мастило и четка. Мицухиде пое с треперещи пръсти четката и погледна бялата хартия. Като разбра, че господарят му иска да напише своето предсмъртно стихотворение, Шигетомо усети някаква тежест в гърдите си. Трудно можеше да си представи как Мицухиде ще направи това тъкмо тук и сега. Почувствал пръста на предопределението, той се обърна към своя повелител:

— Не вадете сега четката, господарю. Оцу е съвсем близо и ако успеем да намерим пътя дотам, ще бъдете приет от господаря Мицухару. Дайте да ви превържа раната.

Шигетомо остави хартията на земята и се зае да развързва торбата си, но Мицухиде му махна рязко с ръка. После се подпря на лявата и се поизправи. Протегна десницата напред, стисна четката и с почти изумителна сигурност в движенията се зае да пише:

Няма два пътя — вярност и измяна.

Ръката му обаче трепереше така, че навярно нямаше да успее да напише следващия стих. Подаде четката на Шигетомо.

— Допишете го.

Облегна се на скута на своя служител, вдигна глава към небето и за кратко време се загледа в луната. Когато лицето му се покри с мъртвешка бледност, дори по-бяла от тази на луната, заговори ясно и тихо. Довършваше стихотворението си:

Великият път стига до дъното на сърцето.

Будя се от съня на петдесет и пет години

и се връщам при Единия.

Шигетомо остави четката и заплака. В това време Мицухиде извади своята къса сабя и си преряза гърлото. Сакудзаемон и Татеваки изтичаха стреснати назад и видяха станалото. Пристъпиха към мъртвото тяло на своя господар и заедно се пронизаха с остриетата на сабите си. Шест, осем, десет мъже последваха така Мицухиде по пътя към смъртта. След миг телата им се подредиха по земята като голямо кърваво цвете.

Йоджиро се бе втурнал в гъсталака да се сражава с разбойниците. Разтревожен, че може вече да са го убили, Муракоши го повика по име:

— Йоджиро, върни се! Йоджиро! Йоджиро!

Колкото и пъти обаче да викаше, другарят му не се обади повече. Муракоши също бе ранен на няколко места. Щом най-сетне успя да изпълзи вън от шубрака, видя точно до него да преминава сянката на някакъв мъж.

— А! Господарю Шигетомо!

— Санджуро!

— Как е Негово Височество?

— Издъхна.

— Не! — възкликна изненадан Санджуро. — И къде?

— Тук е, Санджуро — и Шигетомо посочи към главата на своя господар, която бе увил внимателно в парче плат и закачил на седлото си.

Извърна тъжно поглед настрани.

Санджуро скочи към коня. Стисна главата на Мицухиде и нададе дълъг, жалостен писък. Накрая попита:

— Какви бяха последните му думи?

— Съчини стихотворение, което започваше: „Няма два пътя — вярност и измяна“.

— Това ли е казал?

— При все че вдигна ръка против Нобунага, това не може да бъде съдено като вярност или измяна. И двамата с Нобунага са самураи и служеха на своя общ Император. След като се събужда от петдесет и пет годишния си сън, господарят разбира, че дори за него не е възможно да избегне похвалите и укорите на света. И след тези думи се самоуби.

— Разбирам.

Муракоши се тресеше от ридания и бършеше с юмрук сълзите от лицето си.

— Той нито послуша предупрежденията на господаря Тошимицу, нито се отказа да влезе при Ямадзаки в решителното сражение, въпреки неблагоприятното разположение и малката му войска — продължи той. — И това, понеже се е водил по Великия път. Така погледнато, да отстъпи от Ямадзаки щеше да е все едно да изостави Киото. Като разбирам какво е криел в сърцето си, не мога да се спра да плача.

— Макар и победен, той никога не остави Пътя и несъмнено е умрял уверен в себе си. Последните му стихове са негов свидетел пред небесата. Но сега вижте — ако губим време тук, онези разбойници ще се върнат и ще ни нападнат отново.

— Прав сте.

— Не успях да се погрижа сам за всичко тук. Оставих трупа на господаря обезглавен. Ще го погребете ли, за да не го открие никой?

— А останалите?

— Всички се събраха при тялото му и храбро срещнаха смъртта.

— Ще изпълня нареждането ви и сам ще си потърся място да умра.

— Ще занеса главата на господаря Мицухиде в храма Чионин. После мисля и аз да свърша със себе си. Е, сбогом.

— Сбогом.

Двамата тръгнаха в различни посоки по тясната пътека, която минаваше през бамбука. Луната хвърляше наоколо им чудно красиви отблясъци.

Същата нощ крепостта Шорюджи падна. Това стана тъкмо по времето, когато в Огурусу Мицухиде умираше. В укреплението се бяха пренесли военачалниците Накагава Себей, Такаяма Укон, Икеда Шоню и Хори Кютаро. Накладоха голям огън и като подредиха походните си столчета пред крепостната порта, зачакаха идването на Нобутака и Хидейоши. Скоро Нобутака дойде.

Превземането на крепостта бе бляскава победа. Войниците и предводителите им бяха вдигнали знамената и гледаха Нобутака с голяма почит. След като слезе от коня и мина между редиците на войската, той с приятелско изражение на лицето кимна на хората наоколо. Поздрави военачалниците с почти прекомерна учтивост — държеше да им покаже благодарността си заради победата.

Стисна ръката на Себей и любезно каза:

— Благодарение на вашата вярност и смелост Акечи бяха сразени в една-единствена битка. Душата на баща ми е отмъстена. Няма да забравя това.

Похвали по същия начин Такаяма Укон и Икеда Шоню. Хидейоши обаче пристигна малко по-късно, без да каже на тези хора нищо. Премина покрай тях в носилото си и дори изглеждаше, че нарочно не им обръща внимание.

Себей, даже и между тези калени бойци, се отличаваше с необикновена свирепост и нищо чудно държанието на Хидейоши да го обиди. Покашля се достатъчно силно, за да бъде чут. Хидейоши надникна от носилото и го подмина с бързата бележка:

— Много добре, Себей.

Себей удари ядосано с крак по земята.

— Дори господарят Нобутака прояви достатъчна учтивост, за да слезе заради нас от коня си, а този тук е толкова над мене, че ни подминава направо в носило. Може би Маймунката си мисли, че страната е вече под негова власт — заяви той на достатъчно висок глас, за да го чуят.

Освен тези думи обаче не можеше да направи нищо.

Икеда Шоню, Такаяма Укон и останалите бяха равни по длъжност с Хидейоши, но от някое време насам той се отнасяше с тях като с подчинени. Те също започнаха да се чувстват така, сякаш биват унижавани. Това усещане със сигурност не бе приятно за никого от тях, но никой не даде израз на недоволството си.

Дори при влизането си в крепостта Хидейоши само хвърли бегъл поглед към обгорените развалини и дори не си помисли да се спира пред тях. Нареди да разпънат шатрата му в двора и като постави походното си столче редом с това на Нобутака, повика бързо при себе си военачалниците и се зае да им дава заповеди.

— Кютаро, идете с войската си до село Ямашина и настъпете към Авадагучи. Целта ви е да излезете при Оцу и да затворите пътя между Адзучи и Сакамото.

После се обърна към Себей и Укон.

— Трябва колкото се може по-бързо да стигнете до пътя за Тамба. Изглежда много от враговете са побягнали натам. Не бива да им оставяме време да се приберат в крепостта Камеяма и да се приготвят там за обсада. Ако сега се бавим, ще загубим още повече време. Успеете ли да стигнете Камеяма до утре по обед, трябва лесно да я превземете.

И така, няколко военачалника бяха пратени към Тоба и околностите на Шичиджо, докато други трябваше да настъпят към Йошида и Ширакава. Нарежданията бяха съвсем точни и подробни. Докато пълководците ги получаваха, Нобутака само седеше настрана. В очите на всички държанието на Хидейоши бе най-малкото прекалено дръзко.

Въпреки това дори и Себей, който отпърво отвори уста да протестира, сега прие заповедите кротко, досущ като всички останали. Накрая раздадоха припаси на войниците, наляха им по малко саке, сами се нахраниха и отново потеглиха за поредното бойно поле.

Хидейоши разбираше, че има време и начин да накараш хората да ти се покоряват. Този път беше решил да чака, докато всички военачалници спечелят победа. Той знаеше обаче, че другарите му по служба са мъже с безподобна храброст и силен дух и не беше дотам непредпазлив да се отнася с тях като с подчинени, разчитайки единствено на това обстоятелство.

Една войска трябва да има предводител. Макар според старшинството този пост да се падаше на Нобутака, той бе влязъл в бойните действия едва наскоро и никой от пълководците не оспорваше, че е лишен и от авторитет, и от решимост. При това положение нямаше кой да поеме началството освен Хидейоши.

Макар нито един от военачалниците да не бе склонен да му се подчини, всички знаеха, че никой друг човек не е общоприемлив за тях. Хидейоши замисли това сражение като погребална служба за Нобунага и събра всички да вземат участие в нея. Ако сега се оплачеха от надменното му отношение към тях, щяха само да се изложат на обвинение в себичност.

Нямаха време за почивка. Трябваше, както им бе наредено, веднага да се отправят към новите си цели. Щом се изправиха всички да си вървят, Хидейоши остана седнал на мястото си и само изпрати всеки с по едно мръдване на брадичката.

Хидейоши остана в храма Мии. През нощта на четиринадесети имаше нова голяма гръмотевична буря. Тлеещите останки на крепостта Сакамото угаснаха и през цялата нощ над черното като мастило езеро и над Шимейгатаке проблясваха белезникави светкавици.

С настъпването на утрото обаче небето се изчисти и отново дойде лятната жега. От главния стан в храма Мии се виждаше, как на източния бряг на езерото, откъм Адзучи, се издига гъст жълт дим.

— Адзучи гори!

При тази вест на стражите пълководците наизлязоха на терасата. Хидейоши и останалите заслониха очи с ръка.

— Господарят Нобуо, който се беше разположил на стан в Цучияма в Оми и господарят Гамо са се обединили и сутринта нападнаха Адзучи. Подпалиха и града, и крепостта — от вятъра всичко сега е потънало в пламъци. В Адзучи обаче нямаше останали вражески войници, тъй че сражение не последва.

Хидейоши можеше да си представи какво става в далечината.

— Нямало е причина да подпалват нищо — промърмори той недоволно. — Каквото и да е станало, господарите Нобуо и Гамо са постъпили прибързано.

Скоро обаче се успокои. Това, което Нобунага бе изграждал в продължение на половината от живота си, с цената на толкова време и жертви, заслужаваше да бъде оплаквано, но Хидейоши бе уверен, че много скоро — и със собствени сили — ще издигне крепост и град, дори по-величествени от тези.

В същото време от главната храмова порта пристигна още една група войници. Бяха се скупчили около някого, когото водеха при Хидейоши.

— Един селянин от Огурусу на име Чобей твърди, че е намерил главата на господаря Мицухиде.

Обичайно бе главата на вражески пълководец да бъде разглеждана много тържествено и с почит, така че Хидейоши нареди да поставят походното му столче пред главния храм. След малко седна там заедно с останалите военачалници и накара да извадят главата.

После тя бе изложена на показ при развалините на храма Хоно. Минал бе само половин месец, откакто знамената на Акечи се вдигнаха за битка сред бойните викове на техните войници.

Главата на Мицухиде бе поставена да напомня на жителите на столицата за станалото и те от сутрин до вечер се тълпяха около нея. Дори онези, които от самото начало се възпротивиха на измяната на Мицухиде, сега казваха по някоя молитва, а други хвърляха под гниещия череп цветя.

Заповедите на Хидейоши към жителите бяха прости и ясни. За него имаше само три правила: Работи старателно. Не върши престъпления. Злосторниците ще бъдат обезглавени.

Още не беше устроил същинска погребална служба за Нобунага; величествената церемония, която бе замислил, не можеше да се уреди само със силите на войската, а и нямаше да е редно той да бъде единственият й организатор. Огънят в столицата най-сетне беше угаснал, но искрите му се бяха пръснали по всички области.

Сега, когато и Нобунага, и Мицухиде бяха мъртви, съществуваше вероятността страната отново да се раздери на три дяла на влияние, както по времето преди Нобунага. По-лошо — разприте между родовете и съперничеството на военните господари, които преследваха всеки свои собствени цели, можеха да я върнат към безпорядъка от последните години на шогуната.

Хидейоши пренесе цялата си войска от храма Мии на флот от бойни кораби. Съдовете побраха всичко — от коне до позлатени паравани. Това стана на осемнадесето число — целта беше да се пренесат в Адзучи. По суша, покрай брега на езерото, друга войскова част също залъкатуши на изток. Вятърът издуваше платната и развяваше флаговете на редицата от кораби, които плаваха редом с напредващата по крайбрежието армия.

Адзучи обаче вече не беше нищо повече от пепелище и веднага щом пристигнаха, отрядите съвсем се обезсърчиха от гледката. Синьо-позлатените стени на града вече не съществуваха. Всички порти на външната крепост и извисените нагоре етажи на храма Сокен бяха изравнени със земята. Градът долу изглеждаше дори по-лошо от това. Дори бездомните кучета не можаха да изровят нищо руините, а свещениците от християнската църква само обикаляха наоколо с блуждаещи погледи.

Нобуо трябваше да е тук, за да види това, но той сега се сражаваше с метежници в Исе и Ига. Стана ясно, че Адзучи не е бил опожарен по негова заповед. Огньовете със сигурност са били подпалени от хората му, но най-вероятно по недоразумение или може би вследствие на лъжлив слух, пръснат от неприятеля.

Хидейоши и Нобутака пристигнаха в Адзучи заедно и дълбоко натъжени оплакаха неговата погибел. При все това, когато разбраха, че пожарите не са били причинени от заповед на Нобуо, негодуванието им малко попремина. Останаха в разрушения град само два дни. Шествието от кораби повторно вдигна платна, този път на север. Хидейоши местеше основните си сили в своята крепост Нагахама.

Там всичко бе спокойно. От врага нямаше и следа и съюзните отряди вече бяха приети зад стените на укреплението. Щом се развя пълководческото знаме със златното листо, хората в града под крепостта се изпълниха с радост. Изпълниха улиците, по които мина Хидейоши на път от лодката си до укреплението. Жени, деца и старци се просваха по очи в праха, за да го приветстват. Някои плачеха, други дори не можеха да вдигнат лица нагоре; някои надаваха възгласи и махаха с ръце, други пък съвсем се забравиха и затанцуваха от радост. Хидейоши нарочно мина на кон, за да може да се порадва на възторженото посрещане на своите хора.

Оставаше му обаче още една голяма грижа, която се засили след неговото влизане в крепостта Нагахама. Гореше го такова нетърпение, че не можеше да изтрае дори минута повече. Дали жена му и майка му са добре?

След като се настани във вътрешното укрепление, той задаваше отново и отново този въпрос на всички влизащи и излизащи военачалници. Изведнъж силно се притесни за съдбата на близките си.

— Търсихме ги навсякъде, но още не се знае със сигурност къде са — отвръщаха пълководците.

— И нямаше ли никой, който да знае в коя посока са отишли? — настояваше Хидейоши.

— Така смятахме — обади се един от военните, — но никой изглежда не ги е виждал. Когато напуснаха крепостта, пазеха в пълна тайна накъде са се упътили.

— Разбирам. Трябва да са били прави. Ако местонахождението им бе станало известно на всички, врагът щеше да тръгне да ги преследва и те щяха да са в опасност.

После Хидейоши прие един друг военачалник и се зае да обсъжда с него съвсем различен въпрос. Същия ден вражеският отряд в крепостта Саваяма бе изоставил укреплението и побягнал в посока към Васака. Пълководецът доложи, че крепостта е върната под началството на предишния й наместник, Нива Нагахиде.

Внезапно неизвестно откъде пристигнаха Ишида Сакичи и още петима младежи от частта на оръженосците. Преди още да стигнат до стаята на Хидейоши, от спалното помещение и от коридора се дочуха радостни гласове.

— Да не би Сакичи да се е върнал? — попита Хидейоши хората наоколо си. — Защо се бави сега толкова, а не идва?

Прати едного да го доведе.

Ишида Сакичи бе родом от Нагахама и по-добре от всеки друг познаваше местностите в околността й. Ето защо той сега реши, че времето е подходящо да използва уменията си. От обед бе излязъл сам навън да търси мястото, където биха могли да се скрият съпругата и майката на неговия господар.

Оръженосецът коленичи почтително пред Хидейоши. Според думите му близките на господаря заедно с прислугата си се били скрили в планината, на десетина часа път от Нагахама. Изглежда едва успявали да намерят там с какво да се изхранват.

— Е, да се готвим веднага за път. Ако тръгнем незабавно, до утре вечер трябва да успеем да стигнем дотам — каза Хидейоши и се изправи.

Едва успяваше да сдържи нетърпението си.

— Погрижете се за всичко тук, докато ме няма — нареди той на Кютаро. — Хикоемон е с войниците си в Оцу, а господарят Нобутака остана в Адзучи.

Щом излезе от крепостната порта, Хидейоши завари шест-седемстотин души да го чакат строени и готови за път. Бяха се сражавали последователно при Ямадзаки и Сакамото и дори и в Адзучи не им беше останало време да си починат. Пристигнали едва тази сутрин, лицата им бяха още уморени и покрити с прах.

— Петдесет конника ще са достатъчни да дойдат с мен — каза им Хидейоши.

Ездачите с факли в ръка тръгнаха напред да водят. Почти всички други войници трябваше да останат в крепостта.

— Това е опасно — настоя Кютаро. — Петдесет конника са прекалено малко. Пътят, по който ще минете довечера, върви близо до връх Ибуки, а там може още да се крият вражески отряди.

И Шоню, също както Кютаро, настоятелно се опита да го предупреди, но Хидейоши изглежда беше убеден, че няма повод за такава загриженост. Отвърна, че е безсмислено да се тревожат за него и нареди на хората с факли да водят напред. Излязоха от крепостната порта и потеглиха по засадения с дървета път на североизток.

Хидейоши язди през нощта до към четвъртия час и без да бърза много, успя да измине разстояние от пет левги.

В полунощ групата пристигна в храма Санджуин. Хидейоши очакваше монасите да са съвсем изненадани, но за негово удивление, още щом отвори главната порта, видя вътрешността на храма ярко осветена от запалени фенери, а дворът напръскан с вода и старателно пометен.

— Някой трябва да е минал преди нас и да е предупредил за пристигането ми.

— Аз бях — обади се Сакичи.

— Ти ли?

— Да. Помислих, че сигурно ще спрете тук да починете и наредих на един младеж, който бяга много бързо, да изтича дотук и да предупреди да приготвят вечеря за петдесет души.

По-рано Сакичи беше послушник в храма Санджуин, но на дванадесетгодишна възраст Хидейоши го прие като оръженосец в крепостта Нагахама. Това стана преди осем години и оттогава той се бе превърнал в млад самурай. Имаше бърз ум и съобразяваше по-леко от повечето хора.

Призори на розово-светлосиньото небе се показаха очертанията на връх Ибуки. Не се чуваше нищо освен чуруликането на птичките. Росата още покриваше пътя, а мракът под дърветата не се беше разсеял.

Хидейоши имаше доволен вид. Знаеше, че с всяка стъпка се приближава към майката и съпругата си и сякаш не обръщаше внимание нито на стръмния наклон на пътя, нито на собствената си умора. Сега, докато слънцето постепенно огряваше връх Ибуки, колкото повече приближаваше Нишитани, толкова повече закопняваше той за прегръдката на майка си.

Колкото и да се катереха нагоре покрай река Адзура, те сякаш никога нямаше да стигнат до извора й. Тъкмо напротив — коритото се разшири и реката се разля в долина, толкова широка, та биха могли да не забележат, че са посред планината.

— Това е връх Канакусо — обяви монахът, който им служеше като водач и посочи едно голямо възвишение право пред тях.

Избърса потта от челото си. Слънцето се беше изкачило по средата на небосвода и лятната жега се засилваше.

Монахът отново тръгна напред по пътечката. След време тя се стесни дотолкова, че Хидейоши и служителите му трябваше да слязат от конете. Точно в същия миг останалите хора наоколо се спряха по местата си.

— Може да е врагът — заговориха те уплашени.

Хидейоши и неговият малък отряд току-що бяха превалили върха. Наоколо в далечината май че имаше разположена група войници. Те също изглеждаха изненадани и се изправиха заедно на крака. Единият като че даде някакви нареждания, докато останалите се разпръснаха в безпорядък наоколо.

— Може да са остатъци от противниковата войска — обади се някой. — Чух, че са стигнали в бягството си чак до Ибуки.

Това наистина бе възможно и стрелците с пушки незабавно изтичаха напред. Веднага се даде нареждане да се подготвят за битка, но двамата монаси, които водеха, повикаха хората да се върнат.

— Това не са неприятели. Просто от храма са пратили стража да пази околността. Не стреляйте.

После се обърнаха към далечния връх и посредством викове и ръкомахания се разбраха с другарите си.

След това войниците тръгнаха да слизат надолу по планината като търкалящи се по стръмнина камъни. Много скоро към тях изтича някакъв офицер с прикрепено на гърба знаме. Хидейоши разпозна в него служител от Нагахама.

Храмът Дайкичи не беше нещо повече от малко планинско светилище. При всеки дъжд покривът му течеше. При всяко духване на вятъра стените и подпорите се разлюляваха. Нене, заедно със свекърва си за която се грижеше, живееше в главния храм, а придворните дами — в монашеските килии. Дошлите по-късно служители от Нагахама си построиха наоколо малки колиби или отседнаха в къщи долу в селото. При тези трудни условия двеста души бяха прекарали повече от две седмици.

Когато новината за убийството на Нобунага стигна до Нагахама, от крепостта вече се виждаха предните отряди на войската на Акечи. Трудно беше да се реши какво да се прави. Нене написа писмото до своя съпруг в далечните западни области буквално в последната минута. Взе свекърва си, напусна крепостта и като остави всичко зад себе си, тръгна да търси убежище. Успя само да натовари на един кон малко дрехи за майката на Хидейоши и подаръците, които самият той бе получил от Нобунага.

В това положение Нене усети отговорността на тъжната и тежка женска участ. В отсъствието на Хидейоши тя бе отговорна за крепостта, трябваше да се грижи за възрастната му майка и да ръководи цялото домакинство. Сигурно с цялото си сърце е желаела да чуе от съпруга си една дума на похвала за добре свършената работа. Той обаче бе далеч, на бойното поле. Доскоро крепостта й предлагаше сигурност, но сега положението внезапно се оказа не по-различно, отколкото при похода в западните области — врагът ги заплашваше и тук.

През време на война такава промяна не може да е причина за отчаяние, но Нене се притесняваше от въпроса къде да настани майката на Хидейоши. Дори да оставеха крепостта в ръцете на врага, тя бе сигурна, че съпругът й бързо ще си я върне отново. Ако обаче позволеше нещо лошо да се случи на майка му, никога нямаше да може да го погледне в очите.

— Моля ви, погрижете се само за свекърва ми. Не мислете за мене. И колкото и да ви е жал, че трябва да оставите нещо, не се бавете заради разни вещи — насърчи Нене женската прислуга и всички останали хора от домакинството, които отчаяно бързаха по пътя на изток.

Нагахама опираше на запад в езерото Бива, на север бе заплашвана от враждебни родове, а на изток не беше ясно какво става по пътя за Мино. Нямаше значи друг изход, освен да потърсят убежище в посока връх Ибуки. Когато съпругът й побеждава, жената на воина се изпълва с щастие. Стига обаче той да претърпи и една загуба, като например сегашното тяхно бягство от крепостта, и нещастницата преживява нещо, което земеделецът на полето или търговецът в града просто не могат да си представят.

Като се започне от този ден, хората от рода на Хидейоши гладуваха, лягаха да спят на открито и пребиваваха в постоянен страх от вражески отряди. Нощем трудно можеха да се запазят от росата, денем побелелите им, окървавени нозе трябваше отново да поемат бежанския си път.

През време на тези изпитания те винаги помнеха едно — стига врагът да ни плени и ще му покажем кои сме. Такава бе тайната клетва почти на всекиго. Жените всички мислеха по един начин. Всички чувстваха, че ако уханието което се носи от дрехите им и хубостта на черните им коси не намерят покритие в техните сърца, ще си спечелят презрение като глупави и суетни създания.

Селото предлагаше превъзходно убежище. На разстояние от него поставиха стражи, тъй че да няма опасност от изненадващо нападение. Беше средата на лятото и постелките и припасите трябваше да се окажат достатъчни. Най-голямото неудобство за тях бе преди всичко откъснатостта, в която се намираха. Отдалечени от всякакво селище, нямаха и представа какво става навън.

Вестоносецът трябва да се върне скоро. Нене остави мислите си да блуждаят по небето на запад. В нощта преди да напусне Нагахама тя бързешком написа писмо на своя съпруг. Оттогава не беше получила никаква новина. Може би пратеникът е попаднал на връщане в ръцете на Акечи или пък не е успял да намери мястото, където са се скрили. Ден и нощ бе обмисляла всички тези възможности.

После чу, че при Ямадзаки е имало сражение. Щом й казаха за това, кръвта нахлу по лицето й и тя цяла се изчерви.

— Навярно е истина. Моето момче ще постъпи точно така — обади се майката на Хидейоши.

Косата на старицата бе напълно побеляла. От ставането сутрин до вечерното си лягане тя, почти без да се помръдва, седеше в главната зала на храма Дайкичи и набожно се молеше за победата на своя син. Колкото и да се объркат нещата в този свят, безусловно вярваше, че мъжът на когото е дарила живот, няма да се отклони от Великия път. Дори и сега, когато разговаряше с Нене, все по стар навик наричаше Хидейоши „това момче“.

— Дано да се върне победител, пък дори ако за това трябва да пожертвам в замяна това старо тяло.

Това бе нейната единствена и ежедневна молитва. От време на време вдигаше поглед към статуята на богиня Канон и изпускаше въздишка на упование.

— Майко, усещам, че скоро ще получим добри новини — каза един ден Нене.

— Не знам защо, но и аз предчувствам същото — отвърна старата жена.

— За мен това дойде внезапно, щом погледнах лицето на Канон — продължи Нене. — С всеки изминат ден тя сякаш започва да ни се усмихва.

Този разговор между двете жени стана на сутринта в деня, когато пристигна Хидейоши.

Слънцето клонеше към залез и селото бе останало в сянката на долината. Стените на храма вече се покриваха с привечерен здрач. Нене удряше по кремъка, за да запали лампите във вътрешното светилище, а свекърва й все така стоеше в молитва пред статуята на Канон.

Внезапно чуха навън бързи войнишки стъпки. Майката на Хидейоши се извърна стресната. Нене излезе на терасата.

— Негово Височество идва!

Виковете на стражите отекнаха по целия двор. Всеки ден тези хора слизаха на около два часа път надолу покрай реката, за да охраняват околността. Всички изглеждаха безкрайно изтощени от дългия бяг до главната порта, но когато видяха Нене на терасата, веднага завикаха с пълен глас, без дори да изчакат да дойдат по-близо до нея.

— Майко! — извика Нене.

— Нене!

Свекърва и снаха се прегърнаха просълзени. Щастливите им гласове се сляха в един. Старицата се просна по очи пред образа на Канон. Нене коленичи до нея и се поклони доземи.

— Моето момче не те е виждало от дълго време. Изглеждаш малко отпаднала. Иди си среши косата.

— Да, майко.

Нене бързо изтича до стаята си. Среса се, загреба малко вода от бамбуковата тръба, за да си измие лицето и после бързо го изрисува.

Всички хора от домакинството и самураите бяха застанали пред портата, строени по старшинство и възраст, за да посрещнат Хидейоши. Лицата на селяните, стари и млади, надничаха иззад дърветата. Очите им се бяха разширили от любопитство към това, какво ще стане. След кратко време двама изпреварили останалите войници изтичаха до портата и обявиха, че господарят им и неговите придружители скоро ще пристигнат. Щом известиха за това Нене, строиха се в края на редицата. Всички утихнаха. До един чакаха Хидейоши да се появи в далечината. Очите на Нене странно притъмняха, докато стоеше права редом със строя от мъже.

Много скоро пристигнаха куп хора и коне. Въздухът се изпълни с мирис на пот и прах, които се смесиха с шумотевицата и блъскането на хората, събрали се да посрещнат господаря си. За известно време предната порта на храма не се виждаше от тълпата, която поздравяваше мъжете за благополучното им пристигане.

Хидейоши също беше между тях. Късото разстояние до селото бе изминал на кон, но сега пред храма слезе от седлото, подаде поводите на един служител и погледна към групата от деца, застанали на края на редицата вдясно от него.

— В планината трябва да има доста места за игра — обърна се той към тях.

После потупа застаналите наблизо момченца и момиченца по раменете. Всички бяха деца на негови служители и заедно с тях тук бяха техните майки, баби и дядовци. Докато пристъпваше към каменния праг на портата, Хидейоши се усмихна на всички тези хора.

— Е, сега разбирам, че сте живи и здрави. Олекна ми.

Обърна се наляво, където мълчаливо бяха застанали и воините от неговия род. Повиши малко глас.

— Върнах се. Разбирам трудностите, през които сте минали в мое отсъствие. Трябва много да сте преживели.

Воините в редицата се поклониха. Зад храмовата порта, на върха на стълбището, чакаха да го приветстват главните служители и домашните му. Хидейоши просто погледна на двете страни и с усмивката си даде знак, че при него също всичко е наред. Хвърли само бегъл поглед към съпругата си Нене и без да каже нищо, влезе през храмовата порта.

Оттук нататък обаче съпругът бе скромно съпровождан от своята спътница. Оръженосците, които вкупом следваха господаря си и хората от семейството или отидоха да си отпочинат, както им заръча Нене, или просто махнаха за поздрав от терасата и отново влязоха в стаите си.

Под високия таван на главното светилище трепкаше пламъкът на една-единствена лампа. До нея седеше старица с коса, бяла като копринен пашкул, облечена в червеникавокафяво кимоно.

Докато снаха й водеше Хидейоши към терасата, тя вече успяваше да чуе неговия глас. Без нито звук майката се изправи и се премести в края на стаята. Хидейоши се спря под прозореца и отърси праха от горната си дреха. Главата му, която обръсна в Амагасаки, още бе покрита с качулка.

Нене пристъпи иззад съпруга си и кротко каза:

— Майка ви е дошла да ви посрещне.

Хидейоши бързо се приближи до старицата и се проспа по очи на пода.

— Толкова много грижи ти създадох, майко. Моля те да ми простиш.

Това бе всичко, което успя да каже.

Старата жена се отдръпна малко назад и после само поздрави сина си, като се просна по очи пред него. Прието беше в такива случаи предводителят на рода да бъде приветстван след своето победно завръщане; това не бе просто среща на дете и родител, а тържествен обичай на военното съсловие. Щом зърна майка си жива и здрава обаче, Хидейоши не можеше да изпита друго освен нежност към жената, която го е родила. Мълчаливо се приближи към нея, ала тя скромно се възпротиви на жеста му.

— Върна се благополучно. Преди обаче да питаш за това как съм, защо не ми разкажеш за гибелта на господаря Нобунага? Кажи ми също дали си отмъстил на нашия зъл неприятел Мицухиде.

Хидейоши неволно пристегна яката си.

— Питам се досещаш ли се, че старата ти майка ден след ден се тревожеше не за това дали си жив или мъртъв, а дали ще се държиш достойно, както подобава на големия пълководец Хидейоши, служителя на господаря Нобунага. Докато се чудех как ще постъпиш след смъртта на нашия повелител, чух за твоя поход към Амагасаки и Ямадзаки. После обаче не разбрахме нищо друго.

— Не успях да ви уведомя навреме за станалото.

Думите й изглеждаха сдържани и без чувства в тях, но Хидейоши потреперваше от щастие, сякаш кръвта нахлува по цялото му тяло. Наместо да очаква успокоението на обикновената майчина нежност, той чувстваше, че строгите думи на майка му сега съдържат в себе си много по-голяма обич и му дават твърда опора за бъдещето.

После с подробности разказа за станалото след смъртта на Нобунага и за големите неща, които желае да постигне. Говореше просто, за да може възрастната му майка добре да го разбере.

Сега старицата за първи път заплака и после похвали сина си.

— Добре е, че само за няколко дни си се справил с Акечи. Душата на господаря Нобунага сега трябва да е спокойна и той няма да съжалява, задето те е удостоявал с привързаността си. За да бъда искрена, нямаше да ти позволя да останеш и една нощ тук, ако се беше върнал, без да си взел главата на Мицухиде.

— А и аз нямаше да мога да се изправя пред тебе, преди да съм свършил с това. Ето защо допреди два-три дни можех само упорито да се сражавам.

— Щом мога сега да те видя жив и здрав тук, значи сигурно пътя, по който си тръгнал, е в съзвучие с намеренията на боговете и будите. Е… Нене, ела и ти насам. Трябва заедно да благодарим на небето.

С тези думи старицата повторно се обърна към статуята на Канон. Дотогава Нене скромно стоеше настрани от Хидейоши и майка му. Щом свекърва й я повика обаче, тя бързо стана на крака и влезе в главното светилище.

Запали един фенер до олтара, върна се и за първи път седна редом със съпруга си. Тримата се поклониха заедно в посока към бледата светлина. След като Хидейоши вдигна глава и погледна към образа, се поклониха отново. На олтара някой бе поставил възпоменателна плочка с името на господаря Нобунага.

След като свършиха с това, майката на Хидейоши имаше вид, сякаш са вдигнали камък от сърцето й.

— Нене — повика тя тихо снаха си, — това момче тук обича хубавата баня. Дали са му приготвили всичко?

— Да. Помислих си, че това ще е най-добрата отмора за него и тъкмо сега прислугата приготвя ваната.

— Добре ще е поне да се измие от потта и праха. Между това ще отида до кухнята й ще ги накарам да сготвят някое от любимите му ястия.

И старицата остави двамата сами.

— Нене.

— Да?

— Предполагам, че и този път не ти е било лесно. При все че си имала грижа за толкова много неща обаче, си успяла да опазиш и майка ми. И за мен това беше главна грижа.

— Съпругата на един воин винаги е подготвена за подобни трудности. Нещата не бяха толкова зле.

— Наистина ли? Значи си разбрала, че нищо не носи такава радост, както да се огледаш наоколо и да видиш, че трудностите са вече зад тебе.

— Сега, когато виждам, че моят съпруг се е прибрал здрав у дома, разбирам какво искаш да кажеш.

На следващия ден се върнаха в Нагахама. Лъчите на утринното слънце се отразяваха в бялата мъгла. След река Адзуса пътят ставаше все по-тесен. Войниците слязоха и поведоха конете си за юздите.

По средата на пътуването срещнаха един офицер от крепостта, дошъл да съобщи за развитието на бойните действия.

— Писмото ви за наказанието, което получиха Акечи, беше разпратено до другите родове. Войската на господаря Иеясу, може би заради бързината, с която бе известена за станалото, сега се е върнала от Наруми в Хамамацу. Войската на господаря Кацуие от друга страна беше стигнала до границата с Оми, но изглежда вече е спряла настъплението си.

Хидейоши се усмихна, без да каже нищо и после почти на себе си промълви:

— Изглежда, този път и господарят Иеясу се е пообъркал малко. Това може да е оказало само косвено влияние, но страхът от Иеясу накара Мицухиде да разпръсне силите си. Колко ли са били раздразнени воините на Токугава, че се връщат, без да са влезли в битка!

На двадесет и пети, ден след като доведе майка си в Нагахама, Хидейоши тръгна за Мино.

Духовете в областта бяха раздвижени, но веднага след появата на войската му всичко се усмири. Първо, в знак на вярност към семейството на своя предишен господар, предаде на Нобутака крепостта Инабаяма. После спокойно зачака големия съвет в Кийосу, който трябваше да започне на двадесет и седмия ден от месеца.

Война с думи

Тази година Шибата Кацуие навършваше петдесет и две. Като военачалник бе преминал през много битки; като човек бе изпитал по житейския си път множество превратности. Беше от добро потекло и се бе издигнал в обществото; стоеше начело на могъща войска и беше надарен с телесно здраве. Никой не се съмняваше, че това е човекът на деня. Той самият с положителност вярваше в това. На четвъртия ден от шестия месец се разположи на стан при Уодзаки в Етчу. В мига, когато чу вестта за станалото в храма Хоно, си каза: „Сега е страшно важно какво ще направя. Трябва да го направя както подобава.“

По тази причина действията му се позабавиха. Беше предпазлив. Умът му обаче като вихър се понесе към Киото.

Като най-старши между служителите на рода Ода Кацуие беше военен управител на северните области. Сега, с трупаните цял живот опит и сила зад гърба си, той залагаше наведнъж всичко. Изостави сраженията на север и бързо тръгна към столицата. Макар и да можеше да се каже „бързо“, докато потегли от Етчу минаха няколко дни, а още няколко се задържа в своята крепост Китаношо в Ечидзен. На него самия настъплението не му се струваше бавно. Отправеше ли се човек като Кацуие с такава важна цел, всичко трябваше да се направи според правилата, а това изискваше необходимата предпазливост и благоразумие.

Бързината, с която войниците му се придвижваха, изглеждаше на Кацуие забележителна, но докато основната част от отрядите стигне до границата на Оми и Ечидзен, вече бе станало петнадесето число на месеца. Едва по пладне на следващия ден го настигнаха и задните поделения от Китаношо и цялата войска се спря за почивка в планинския проход. Погледнеха ли към долината долу, можеха да видят летните облаци високо в небето.

Кацуие узна за смъртта на Нобунага преди дванадесет дни. Истина беше, че Хидейоши, зает в битки с Мори в западните области, получи вест от Киото един ден преди него. Още на четвърти обаче той сключи мир с неприятелите, на пети тръгна на път, на седми беше в Химеджи, на девети зави към Амагасаки и на тринадесети срази Мицухиде в сражението при Ямадзаки. Докато Кацуие стигне до границата на Оми, Хидейоши вече беше очистил столицата от остатъците на вражеската войска.

Разбира се, пътят от Ечидзен до Киото бе по-дълъг и по-труден от този от Такамацу, но трудностите пред Кацуие не можеха и да се сравняват с онези пред Хидейоши. Първият определено имаше преимущество. Много по-лесно му беше да изтегли отрядите си от бойното поле и да ги насочи към Киото. Защо тогава закъсня толкова? Истината бе, че просто предпочете благоразумието и предпазливостта пред бързината.

Опитът, натрупан от участие в толкова много битки и получената вследствие на това самоувереност бяха вкостенили мисленето и способностите на разсъдъка му. Това всъщност му попречи да действа бързо в този повратен за страната момент и не му даде да надхвърли рамките на обичайните военни умения.

Планинското село Янагасе беше препълнено с хора и коне. На запад от него лежеше столицата. Войската щеше да тръгне на изток, да прекоси езерото Його и да излезе на пътя за крепостта Нагахама. Кацуие бе отседнал временно зад стените на едно малко планинско светилище.

Беше извънредно чувствителен към топлината и голямата горещина, особено след дългото катерене този ден, видимо го мъчеше. След като поставиха походното му столче под сянката на няколкото дървета, той нареди да прострат помежду им завеса, зад която свали доспехите си. После се извърна с гръб към своя приемен син и му каза:

— Избърши ми гърба, Кацутоши.

Двама оръженосци махаха с големи ветрила встрани от Кацуие, за да го разхлаждат. Потта засъхна и започна да го смъди.

— Търкай по-силно, Кацутоши. Още по-силно — настоя Кацуие.

Момчето още бе само на петнадесет. Твърде трогателна бе гледката на такава синовна привързаност през време на похода.

Кожата на Кацуие бе покрита с някакво подобие на обрив. Това лято той не беше единственият, пострадал от такова нещо. Много от войниците, които носеха доспехи от кожа и метал, получиха, изглежда от тях, кожно възпаление, но неговият случай бе особено тежък.

Казваше си, че отпадналостта му през лятото се дължи на това, дето прекара по-голямата част от изтеклите три години на своя пост в северните области. Неоспоримата истина обаче беше, че като остарява, започваше да слабее все повече и повече. Кацутоши затри по-силно, докато накрая по мазната кожа на Кацуие не се появиха капки кръв.

Пристигнаха двама вестоносци: единият — служител на Хидейоши, другият — на Нобутака. Носеха писма от господарите си, които заедно представиха на Кацуие.

Хидейоши и Нобутака, разположени на стан с отрядите си в храма Мии в Оцу, бяха написали своите писма лично. И двете носеха дата четиринадесети. Това на Хидейоши гласеше:

Днес огледах главата на метежника Акечи Мицухиде. С това душата на нашия покоен господар може да почива в мир. Искаме да известим за това бързо на всички служители на рода Ода в северните области и да им разкажем накратко за станалото. Кончината на Негово Височество без друго причини на всички ни непоносима скръб, отрядите на метежника сега са изтребени до последно, и това само единадесет дни след смъртта на нашия господар. Не изтъкваме това от гордост, а понеже вярваме, че това поне малко ще успокои душата на покойния в света на мъртвите.

В писмото си Хидейоши заключаваше, че краят на тъжните събития е все пак благополучен, но Кацуие ни най-малко не се радваше от това. Напротив, дори преди още да е свършил с четенето, на лицето му се появи коренно различно изражение. В отговора си обаче написа, че естествено нищо не може да го ощастливи повече от получената от Хидейоши вест. Освен това наблягаше на обстоятелството, че неговата собствена войска е стигнала чак до Янагасе.

Като размисли върху наученото от самите вестоносци и от съдържанието на писмата, Кацуие се заколеба какво да предприеме. Щом хората си тръгнаха, той избра няколко бързоноги младежи и ги прати от Оцу в Киото, за да проучат нещата на място. Изглежда имаше намерение да не се помръдне, преди да е напълно осведомен за положението.

— Има ли някакво основание да се съмняваме в писаното? — попита Кацуие.

Беше изненадан дори повече, отколкото в деня когато получи тъжната вест за смъртта на Нобунага.

Ако някой трябваше да застане в „погребална битка“ срещу войската на Мицухиде преди Кацуие, това би трябвало да са Нобутака или Нива Нагахиде, или пък дори някой от служителите на рода Ода в столицата, който да се съюзи с Токугава Иеясу. Та нали самият Иеясу по това време бе в Сакай. В такъв случай победата нямаше да бъде извоювана за едно денонощие. Нито един човек в рода Ода не стоеше по-високо от Кацуие и той добре разбираше, че ако бе присъствал на мястото на сражението, всички щяха да гледат на него като на главнокомандващ в борбата срещу Акечи. Това щеше да стане от само себе си.

Кацуие никога не бе смятал Хидейоши за толкова незначителен, колкото изглежда външно. Напротив, познаваше го доста добре и не подценяваше способностите му. При все това за него оставаше загадка как той е успял толкова бързо да потегли от западните области.

На следващия ден станът на Кацуие бе укрепен. Пътищата бяха затворени и стражата спираше всички идващи от столицата, за да ги разпита подробно, преди да ги остави да продължат.

Всяко ново сведение незабавно се предаваше от началниците на охраната в лагера горе. По всичко личеше, че не може да има никакво съмнение в пълния разгром на войската на Акечи и падането на крепостта Сакамото. При това, според някои от пътниците, от околностите на Адзучи през последните два дни се издигали пламъци и черен пушек, а друг добави, че господарят Хидейоши е повел част от войската си към Нагахама.

И на следващия ден умът на Кацуие остана все така неспокоен. Още го тревожеше мисълта как да постъпи. Обземаше го срам. Довел е войската си от север чак дотук, а остава настрана, докато Хидейоши все предприема нещо ново.

Какво да се прави? Най-естествено за старшия служител на рода Ода щеше да е да нападне рода Акечи, но тази работа вече бе свършена от Хидейоши. Какво тогава ще е от най-голяма важност при настоящите обстоятелства? Как да се противопостави на сегашното преимущество на Хидейоши?

Хидейоши не излизаше от ума на Кацуие. Неприятното му чувство към този човек започваше да граничи почти с открита омраза. Повика висшите си съветници и до късно през нощта обсъжда с тях положението. На следващия ден от стана му по всички страни се разбързаха вестоносци и тайни пратеници. В същото време лично Кацуие написа едно особено доброжелателно писмо до Такигава Кадзумасу.

Макар вече да бе изпроводил вестоносеца на Нобутака обратно при неговия господар с нарочно послание, сега прати на сина на Нобунага още едно писмо. Избра за приносител един от старшите си служители и прати заедно с него още двама доверени хора. Всичко това сочеше важността на начинанието.

Освен това двама писари изслушаха думите на Кацуие и после половин ден се занимаваха с писането на повече от двадесет писма до близките му служители. Общото във всички беше, че на първия ден от седмия месец трябва да се съберат в Кийосу и да обсъдят там кой ще наследи Нобунага и как ще бъдат разделени досегашните владения на рода Акечи.

Като даваше почин за това събиране, Кацуие щеше да възстанови отчасти достойнството си на старши служител на рода. Със сигурност всички смятат, че такива важни въпроси не могат да се решат без негово участие. Насърчен от тази си увереност, той смени посоката и се насочи към крепостта Кийосу в Овари.

Пътьом установи по това, което чуваше и по донесенията на своите разузнавачи, че мнозина от оцелелите служители на Ода са се упътили към Кийосу даже преди да са получили писмата му. Самбоши, синът на наследника на Нобунага — Нобутада — вече бе там и естествено повечето смятаха, че на това място ще се премести и седалището на рода Ода. Но Кацуие подозираше, че Хидейоши го е изпреварил и тук и е подготвил нещо зад гърба му.

Всеки ден крепостта Кийосу представяше пред очите на минаващите величествената гледка на шествия от конници, които се изкачваха по хълма до портата.

Мястото, откъдето Нобунага някога започна делото на живота си, сега се превърна в средище за обсъждане бъдещето на рода му.

Колкото за повод пристигащите служители на Ода казваха, че са дошли да изразят почитанията си към Самбоши. Никой не споменаваше, че е получил писмото на Шибата Кацуие или че идва по покана на Хидейоши.

Всички обаче знаеха, че скоро в крепостта ще започне съвещание. Общоизвестно бе и какво ще се обсъжда. Трябваше само да се обявят денят и часът на събирането. Щом поднесяха почитанията си на Самбоши, нито един от служителите нямаше да се върне в родната си област. Всеки бе довел със себе си доста на брой войници, които сега го чакаха настанени в града под крепостта.

Числото на обитателите на този град рязко беше нараснало и това, като се вземат предвид лятната жега и малкия брой на жилищата, създаваше необикновено объркване и шумотевица. По улиците бясно препускаха коне, между слугите често започваха сбивания и изобщо никой в града не се отегчаваше.

В края на месеца пристигнаха двамата живи синове на Нобунага — Нобутака и Нобуо — и предишните му пълководци, включително Кацуие и Хидейоши.

Само Такигава Кадзумасу още не се бе появил. По улиците често можеха да се чуят гласни упреци към него заради това отсъствие.

— Щом господарят Нобунага беше жив, Такигава с радост приемаше повишенията, докато стигна чак до върховен наместник на източна Япония. Защо сега се бави да пристигне в този важен момент? Това закъснение направо посрамва.

Други бяха дори по-невъздържани в укорите си.

— Той е хитър и верността не значи толкова много за него. Ето защо сигурно още не се е помръднал да дойде насам.

Така се говореше по гостилниците.

Скоро след това се чуха думи на недоволство и от закъснението на Кацуие да нападне Мицухиде. Естествено те бързо стигнаха до разположилите се в Кийосу родови предводители и служителите на Хидейоши също го известиха за общото настроение.

— Така ли? И това ли са започнали да говорят? Слуховете са толкова неблагоприятни за Кацуие, че никой не и си помисля, че ги пръска самият той. На мен обаче ми се струва, че това е опит от негова страна да предизвика несъгласия помежду ни — опит да ни изхитри преди големия общ съвет. Е, нека си похитруват малко. Такигава така или иначе е вече на негова страна.

Преди съвета всеки от участниците бе пълен с догадки какво го очаква и се опитваше да разбере какво мислят другите. В същото време вече се забелязваха обичайните в такива случаи негласни съюзи и противоборства, пръскаха се лъжливи слухове, правеха се опити за привличане на поддръжници и разединяване на противниците и се прилагаха всякакви възможни хитрости.

Връзката между Шибата Кацуие и Нобутака бе особено явна — единият беше най-старши от служителите на рода, а другият — трети син на Нобунага. Близостта им надхвърляше обичайното и не можеше да се запази в тайна.

Общото мнение беше, че Кацуие възнамерява да отстрани втория син на Нобунага, Нобуо и да направи Нобутака наследник на властта. Всички обаче бяха уверени, че Нобуо ще се противопостави на брат си.

Имаше малко основания за съмнение, че приемник на Нобунага ще стане един от двамата по-малки братя на Нобутада, който загина в крепостта Ниджо едновременно с баща си. Никой обаче не беше сигурен кой от двамата да поддържа.

И Нобуо, и Нобутака бяха родени през първия месец от първата година на Ейроку и бяха на по двадесет и четири. Макар да бе необичайно, след като са се явили на бял свят по едно и също време, да ги наричат по-голям и по-малък брат, обяснението за това бе, че бяха от различни майки. Макар Нобуо да се смяташе за по-големият, Нобутака всъщност бе роден двадесет дни преди него. Естествено щеше да е старшинството да се падне на Нобутака, но неговата майка бе жена от малък и неизвестен род и затова Нобуо бе предпочетен пред него.

Ето защо, макар и двамата да бяха братя, помежду им отсъстваше близостта на кръвни родственици. Нобуо по начало бе ленив и отпуснат и единственото му силно чувство бе постоянното недоволство от Нобутака, на когото гледаше като на „по-малкия“.

При едно сравнение всички се съгласяваха, че Нобутака далеч повече заслужава да стане приемник на Нобунага. На бойното поле бе много по-годен за пълководец от Нобуо, в думите и държанието му личеше решителност и най-важното — не беше плах като брат си.

Естествено, след появата си в Ямадзаки той внезапно започна да се показва войнствено настроен и се превърна в една от най-важните личности в стана на Хидейоши. Желанието да поеме властта в ръцете си ясно личеше по думите и държанието му, и като следствие от това скоро след битката при Ямадзаки той се изпълни с неприязън към Хидейоши.

За Нобуо, който така се бе уплашил при нападението на Акечи, че собствените му войници подпалиха крепостта Адзучи, Нобутака имаше само укори.

— Ако трябва да сме справедливи, ще трябва да му се поиска сметка за станалото. Нобуо е глупак.

Макар това да не беше казано открито, при напрегнатата обстановка в Кийосу някой със сигурност бе предал тези думи на засегнатия. В положение като това скритите кроежи изваждат наяве най-лошите страни на човешката природа.

Очакваше се съветът да започне на двадесет и седмия ден на месеца, но заради закъснението на Такигава Кадзумасу го отлагаха ден след ден, докато накрая, на първия ден от седмия месец, до всички важни служители в Кийосу разпратено съобщението: „Утре, през втората половина на Часа на дракона, всички да се съберат в крепостта. Ще се реши кой да управлява страната. Председател на големия съвет ще е Шибата Кацуие.“

Нобутака отстъпваше на Кацуие почетното място, докато този се задължаваше да го поддържа. И двамата бяха убедени, че на съвета ще надделеят над останалите. При това на откриването на събранието мнозина от присъстващите изглежда вече клоняха на тяхна страна.

Този ден всичките многобройни прозорци на крепостта Кийосу бяха отворени — слънцето продължаваше да пече и в противен случай горещината и задухът щяха да са непоносими. Това обаче означаваше, че се взимат и мерки да не бъдат позволени поверителни разговори на четири очи. Почти без изключение, стражите в крепостта бяха служители на Шибата Кацуие.

В Часа на змията всички господари вече бяха седнали в голямата зала.

Подредени бяха по следния начин:

Кацуие и Такигава седяха отдясно, срещу тях отляво — Хидейоши и Нива. По-нископоставените служители като Шоню, Хосокава, Цуцуи, Гамо и Хачия бяха разположени зад тях. Най-отпред, на най-важните места, седяха Нобутака и Нобуо. Отстрани пък Хасегава Тамба държеше в скута си едно малко момче.

Това, разбира се, бе Самбоши.

До тях скромно чакаше Маеда Гени — служителят, получил последната заповед от Нобутада, преди този да умре в крепостта Ниджо. Той очевидно не смяташе за чест, че е единственият оцелял от защитниците и присъства сега тук.

Самбоши бе само на две години и неговият възпитател го държеше право срещу събраните господари. Детето едва се сдържаше на мястото си и накрая протегна ръка, бутна брадичката на Тамба и се изправи в скута му.

Гени се опита да помогне на объркания Тамба и прошепна нещо на детето изотзад, за да се опита да го развесели. Самбоши обаче се пресегна през рамото на Тамба и дръпна Гени за ухото. Гени бе дотам озадачен, че дори не протестира. Кърмачката, която стоеше коленичила зад тях, бързо подаде на Самбоши един хартиен жерав и така ухото на Гени бе спасено.

Очите на всички събрани пълководци се събраха върху невинното дете. Някои леко се усмихваха, други скрито се просълзиха. Само Кацуие оглеждаше голямата зала със смръщено лице. Изглеждаше, сякаш е готов да скастри дори и безобидния малчуган.

Като председател на събранието Кацуие трябваше да го открие, заговаряйки пръв. Сега обаче всички бяха се разсеяли и той пропусна възможността да започне речта си. Напразните му усилия да привлече вниманието изглежда го измъчваха почти непоносимо.

Накрая отвори уста и каза само:

— Господарю Хидейоши.

Хидейоши го погледна право в очите.

Кацуие пресилено се усмихна.

— Как да постъпим? — започна той, все едно че открива преговори. — Господарят Самбоши е само невръстно дете. Трябва да го уморява да седи на колената на възпитателя си.

— Сигурно — отвърна небрежно Хидейоши.

Кацуие изглежда си помисли, че противникът му започна отстъпление и бързо се приготви да го притисне. Тялото му се изпъна под напора на неприязън, примесена с чувство за собствено достойнство и сега лицето му изразяваше голямо недоволство.

Е, господарю Хидейоши. Не сте ли вие този, който помоли за присъствието на господаря Самбоши? Не ми е много ясно, обаче…

— Прав сте. Аз бях, който по необходимост настоя за това.

— По необходимост?

Кацуие приглади гънките по кимоното си. Още нямаше пладне и жегата не беше така тежка, но от плътните дрехи и възпалението на кожата той изглежда започваше да се чувства доста неудобно. Това може и да беше дреболия, но повлия на тона на гласа и на мрачното му изражение.

След Янагасе Кацуие гледаше различно на Хидейоши. Дотогава го бе смятал за свой подчинен и намираше отношенията им за не особено сърдечни. Битката при Ямадзаки обаче отбеляза един вид поврат. Сега с всеки ден тежестта на името на Хидейоши нарастваше и то често се споменаваше във връзка с неизпълнените планове на Нобунага. За Кацуие бе непоносимо да наблюдава това спокойно. Неприязънта му се засилваше и от спомена, че Хидейоши бе този, който даде голямото сражение, с което отмъсти за смъртта на господаря им.

За него бе същинско нещастие да гледат на двама им с Хидейоши като на равни. Не можеше да понесе многогодишната му вярна служба на рода Ода да бъде засенчена от заслугите на този човек. Как е възможно Шибата Кацуие да остане по-долу от някой, който сега се пъчи с кимоно и вчесана по самурайски коса, но едно време в Кийосу не бе нищо повече от слуга, започнал с чистене на канавките и метене на тор. Гърдите на Кацуие приличаха на опънат до край лък, в тях се трупаха безброй чувства и зрееха безброй планове.

— Не зная какво мислите за днешния съвет, господарю Хидейоши, но като цяло седналите тук добре разбират, че сега за първи път родът Ода се събира, за да обсъди някои много важни въпроси. Защо непременно трябва при нас да стои едно двегодишно дете? — попита направо Кацуие.

И думите, и държанието му сякаш целяха да предизвикат разбирането не само на Хидейоши, но и на всички останали високопоставени присъстващи. Щом усети, че няма да получи ясен отговор, Кацуие продължи със същия тон:

— Нямаме време да се бавим. Защо преди началото на съвета да не помолим младия господар да се оттегли? Съгласен ли сте, господарю Хидейоши?

Дори и в тържественото си кимоно Хидейоши не изглеждаше особено представителен. Като го сравни с останалите, човек не можеше да не забележи ниския му произход.

Докато бе жив, Нобунага го удостои с няколко на брой важни звания. И по време на западния поход, и при победата край Ямадзаки той добре показа на какво е способен.

При вида на Хидейоши на живо обаче всеки би се поколебал дали в тези опасни времена да премине на негова страна и да заложи за него живота си.

Между мъжете имаше много твърде внушителни от пръв поглед. Например Такигава Кадзумасу с гордата осанка неоспоримо се налагаше като първи сред военачалниците. Нива Нагахиде бе надарен с изискана простота, а оредялата коса му даваше вид на опитен войн. Гамо Уджисато бе най-младият, но благородното потекло и сдържания нрав му подсигуряваха тежест между останалите. По държание Икеда Шоню стоеше дори по-долу от Хидейоши, но в очите му гореше някакъв неопределен пламък. И най-сетне — Хосокава Фуджитака, който изглеждаше така кротък и праволинеен, но чиято зрялост го правеше непроницаем.

Така че, макар да бе положил грижи за вида си, между тези мъже Хидейоши изглеждаше направо неугледен. Събраните на съвет в Кийосу бяха първите хора в страната. Маеда Инучийо и Саса Наримаса не пристигнаха, тъй като още водеха битки срещу врага на север. Ако се прибавеше и Токугава Иеясу, макар с него случаят да бе по-особен, можеше да се каже, че този ден в Кийосу се срещат най-могъщите японци. Въпреки външността си Хидейоши също бе сред тях.

Самият той съзнаваше високото положение на тези около него и стана мълчалив и спокоен. Нямаше и следа от някакво възгордяване след победата при Ямадзаки. От самото начало изглеждаше крайно сериозен. Дори в отговор на думите на Кацуие запази почтителна сдържаност. Сега обаче изглежда не можеше повече да избягва да отговори на настояванията му.

— Да, съвсем разумно е това, което казвате. Има основание господарят Самбоши да присъства на този съвет, но при неговата крехка възраст — а и разговорите обещават да продължат дълго — със сигурност ще му досади да стои тук. Щом така желаете, нека веднага го помолим да напусне.

След тези думи Хидейоши се извърна леко настрана и помоли възпитателят на момчето да го изведе.

Човекът кимна, взе Самбоши от скута си и го сложи в ръцете на кърмачката отзад. Детето изглежда беше привлечено от голямото множество в тържествени облекла и започна да се противи на жената, която се опитваше да го изкара оттук. Щом тя се изправи, то се провеси на ръката й и избухна в плач. После хвърли хартиения жерав между събраните господари.

Очите на всички изведнъж се наляха със сълзи.

Часовникът удари пладне. Напрежението в голямата зала стана съвсем доловимо.

Кацуие откри съвета с думите:

— Тъжната кончина на господаря Нобунага ни причини голяма мъка, но сега трябва да изберем достоен приемник, който да продължи делото му. Длъжни сме и след смъртта да му служим така, както приживе. Така повелява Пътят на самураите.

Кацуие запита хората кого ще предложат за върховен управител на страната. На няколко пъти се обръща към тях за предложения, но никой не искаше да е първият, който да изрази мнението си. Дори и да се бяха показали дотам нетърпеливи, че да разкрият какво мислят, събраните пак щяха да знаят, че ако предложеният от някого наследник на властта не бъде в крайна сметка одобрен при окончателното гласуване, животът на предложилия определено ще е в опасност.

Никой не се канеше да отвори непредпазливо уста и всички останаха смълчани. Кацуие търпеливо понасяше тишината в залата. Навярно бе предвидил, че нещата ще тръгнат тъкмо по този начин. Нарочно си придаде по-голяма тържественост и продължи:

— Ако никой от вас няма определено мнение, засега като старши служител ще предложа моето собствено.

В този миг лицето на Нобутака, който седеше на почетното място, внезапно промени цвета си. Кацуие погледна към Хидейоши, който на свой ред местеше очи от Такигава към Нобутака и после обратно.

Това леко раздвижване предизвика невидима вълна, която мигновено заля умовете на всички присъстващи. Крепостта Кийосу се изпълни с мълчалива тревога и животът в нея сякаш почти замря.

Накрая Кацуие заговори.

— Моето мнение е, че господарят Нобутака вече е навършил необходимата възраст и има съответните способности, както и произхода, необходим за да стане приемник на господаря ни. Аз поддържам господаря Нобутака.

Изказването му бе много добре обмислено и приличаше почти на вече готово общо решение. Ето обаче, че някой се обади:

— Не, това не е правилно.

Беше Хидейоши.

— Щом става дума за потекло — продължи той, — трябва господарят Нобутада като най-голям син на Нобунага да бъде наследен от своя син, господаря Самбоши. Такива са законите на областта и обичаите на рода.

Лицето на Кацуие потъмня.

— Но почакайте, господарю Хидейоши.

— Не — продължи този. — Знам, че ще кажете, че господарят Самбоши е още малко дете. Но нали целият род — като се започне от вас, господарю — е тук, за да го закриля? Не би трябвало никой да е недоволен от това. Нашата преданост не трябва да е свързана с определена възраст. Що се отнася до мен, смятам, че ако трябва да спазваме правилата за наследяване, то приемник на покойния господар трябва да стане господарят Самбоши.

Сварен неподготвен, Кацуие извади от кимоното си кърпичка и избърса потта по врата си. Хидейоши наистина защитаваше стария обичай на рода Ода. Не можеше в никакъв случай да се каже, че се опитва просто да се противи на предложението му.

Другият, по лицето на когото се беше изписало смайване, бе Нобуо. Той бе главен съперник на Нобутака — официално бе провъзгласен за по-големия от двамата, а и майка му бе от благороден произход. Нямаше съмнение, че и той тайно се надява да бъде определен за наследник на баща си.

Щом тези очаквания не се оправдаха, слабохарактерността му бързо излезе наяве и той сякаш не можеше вече да понася присъствието си в залата.

На свой ред Нобутака впери яден поглед в Хидейоши. Кацуие не можеше да каже нищо нито в подкрепа, нито в отпор на новото предложение, а само мънкаше нещо сам на себе си. Никой друг не се обади.

Даде да се разбере какво мисли и Хидейоши му отговори също така неприкрито. Двамата бяха сега един срещу друг и при това явно противоборство не беше лесно да вземеш страна. Тишината легна върху всички като плътно покривало.

— За наследник на господаря… да. Но сега нещата са по-различни, отколкото в мирно време. Делото на господаря Нобунага е завършено едва наполовина и ни остават още много трудности. Дори повече, отколкото докато той беше още на този свят.

Кацуие на няколко пъти прикани събраните да говорят и всеки път, щом отвореше уста, Такигава кимаше одобрително. Трудно беше обаче да се разбере какво мислят останалите.

Хидейоши отново се обади:

— Ако съпругата на господаря Нобутада беше още бременна и трябваше тепърва да се пререже пъпната връв, за да се разбере дали детето е момче или момиче, събрание като това щеше да е необходимо. Наследникът обаче е налице — къде е причината за несъгласие и обсъждания? Мисля, че веднага трябва да решим в полза на господаря Самбоши.

Настояваше на своето, без дори да поглежда към лицата на останалите. Съпротивата му бе насочена главно срещу Кацуие.

Макар останалите пълководци да не изразяваха гласно мнението си, те изглежда се впечатлиха от неговите думи и вътре в себе си бяха съгласни с него. В самото начало на съвета видяха беззащитното сираче на Нобутада, а нали всеки от тях имаше деца в дома си? Бяха самураи и това значеше, че днес може да си сред живите, но за утре не се знае нищо. Всички не можеха да не се развълнуват дълбоко от будещата съжаление фигура на Самбоши.

Чувствата им бяха поддържани от един добронамерен и силен довод. Макар и да държаха устата си затворени, военачалниците естествено се повлияха от думите на Хидейоши.

В противоположност на това, предложението на Кацуие, макар да изглеждаше до известна степен разумно, в основата си бе неоправдано. Породено от моментна нужда, то лишаваше Нобуо от старшинството му. Много по-вероятно бе последният да подкрепи Самбоши, вместо да се застъпи в полза на Нобутака.

Кацуие отчаяно се опитваше да намери довод, с който да се противопостави на Хидейоши. По начало не смяташе, че този ще се съгласи лесно с днешното му предложение, но не беше преценил доколко силна ще е неговата подкрепа за Самбоши. Не беше предвидил и колко от останалите военачалници ще се покажат склонни да защитят детето.

— Хм, добре, нека видим. Вашите думи може и да изглеждат добре обосновани, но има голяма разлика в това, дали човек ще се грижи сам за един двегодишен господар или ще се подчинява на мъж на зряла възраст и с доказани способности. Помнете, че ние, останалите живи служители, трябва да поемем отговорността за управлението и политиката ни в бъдеще. Имаме и много трудности с родовете Мори и Уесуги. Какво ще стане, ако господарят ни е още невръстен? Делото на предишния наш повелител може да остане свършено наполовина и при това положение владенията на рода Ода дори може да се смалят. Не, изберем ли това, противниците ни и от четирите страни ще сметнат, че сгодното време е настъпило и ще ни нападнат. Страната отново ще потъне в безпорядък. Смятам предложението ви за опасно. А вие всички, какво мислите?

Обиколи с поглед насядалите в залата мъже, търсейки между тях подкрепа. Не само че от никъде не му дадоха ясен отговор, но и внезапно един чужд поглед се кръстоса с неговия.

— Кацуие.

Гласът го извика по име и сякаш проряза с нож страната му.

— Е, какво ще кажете, Нагахиде?

Отговорът на Кацуие беше изпълнен с неприязън, почти сякаш в опит да се защити.

— От известно време слушам предпазливите ви разсъждения, но не мога да не бъда убеден от доводите на Хидейоши. Напълно съм съгласен с неговите думи.

Нива беше сред по-старшите служители. Нарушавайки мълчанието, той съвсем явно наклони везните в полза на Хидейоши. Кацуие и останалите присъстващи мигновено се раздвижиха.

— И защо мислите така, Нива?

Нива познаваше Кацуие от години, значи — добре. Ето защо той отвърна с примирителен тон:

— Не се сърдете, Кацуие — погледна го с доброжелателно изражение и продължи: — Каквото и да се говори, не беше ли Хидейоши този, към когото нашият господар изпитваше най-добри чувства. Когато господарят Нобунага намери без време смъртта си, тъкмо Хидейоши се върна от запад, за да нападне безчестния Мицухиде.

По лицето на Кацуие се изписа срам и обида. Нямаше обаче да отстъпи лесно. Упоритостта личеше дори по стойката на тялото му.

Нива Нагахиде продължи:

— По онова време вие бяхте в поход на север. Дори предвожданите от вас отряди да не бяха готови, а само да бяхте пришпорили конете си към столицата веднага, след като сте научили за смъртта на господаря Нобунага, сигурно щяхте да сразите Акечи на място — та между служителите вие, в крайна сметка, стоите толкова по-високо от Хидейоши. Поради небрежност обаче просто закъсняхте и за това положително може да се съжалява.

Такива бяха мислите на всички събрани и Нива сега изразяваше техните общи чувства. Тази небрежност беше най-слабото място на Кацуие. Че не пристигна навреме, за да вземе участие в битката, с която отмъстиха за господаря си, не можеше по никакъв начин да му бъде простено. След като Нива каза това открито пред всички, той сега можеше без задръжки да даде своята подкрепа за предложението на Хидейоши, което му се струваше и справедливо, и достойно.

Щом свърши речта си, атмосферата в голямата зала се промени. Всички добиха мрачен и умислен вид.

Сякаш с цел да помогне на Кацуие в затрудненото положение, Такигава прошепна нещо на мъжа до себе си. Скоро цялото помещение се изпълни с шепот и приглушен говор.

Трудно щеше да е да се вземе решение. Това събрание можеше да стане повратна точка за рода Ода. На повърхността просто отделни гласове шумяха, но отвъд шума имаше друг повод за загриженост — изхода от противопоставянето между Кацуие и Хидейоши.

Посред цялото напрежение влезе някакъв майстор на чайната церемония и тихо осведоми Кацуие, че минава обяд. Господарят кимна и нареди на човека да му донесе нещо, с което да си избърше потта от тялото. Когато един от служителите му подаде влажно парче бял плат, той го сграбчи в своята голяма шепа и бързо отри врата си.

Едновременно с това Хидейоши постави лявата си ръка встрани, сбърчи вежди и се обърна към Кацуие с думите:

— Ще трябва да ме извините за миг, господарю Кацуие. Изглежда имам малка неприятност с храносмилането.

Изправи се рязко и се оттегли през няколко стаи от залата на събранието.

— Боли — оплака се той на висок глас и стресна хората наоколо си.

Легна с много болен вид на една постелка. Явно обаче напълно се владееше и нагласи възглавницата така, че да е с лице срещу хладния повей, който идваше от градината. Загърби останалите и сам разхлаби мократа си от пот яка.

Лекарят и прислугата обаче бяха разтревожени. Служителите му също заидваха един след друг, за да видят как е.

Хидейоши обаче дори не се извърна. С гръб към тях той им махна да си вървят, сякаш пропъжда муха.

— Може да се случи винаги. Оставете ме само на мира и скоро ще съм по-добре.

Слугите бързо му приготвиха някаква ароматна отвара, която той изпи на един дъх. После отново легна и изглежда заспа, затова прислугата и самураите се оттеглиха в съседната стая.

Залата на съвета беше на известно разстояние и Хидейоши не знаеше какво се е случило, след като помоли да го извинят и излезе. Тръгна си тъкмо когато обявяваха, че е станало обяд, така че най-вероятно това даде на военачалниците сгоден случай да се разотидат, за да се нахранят.

Минаха около два часа. Следобедното слънце на седмия месец безжалостно печеше. Крепостта бе спокойна, сякаш вътре не се случва съвършено нищо.

Нива влезе в стаята и попита:

— Как се чувствате, Хидейоши? Стомахът поотпусна ли ви?

Хидейоши се извърна и се подпря на лакътя си. Като видя лицето на Нива, той изглежда бързо дойде изцяло на себе си и седна по-изправен.

— Бога ми, извинете!

— Кацуие ме помоли да дойда да ви доведа.

— А какво стана със съвета?

— Не можем да се съберем отново без вас. Кацуие обяви, че ще продължим, след като се върнете.

— Казах всичко, което имах за казване.

— Служителите се оттеглиха за около час в стаите си и сега изглежда настроението им се е променило. Дори и Кацуие май че е вече на друго мнение.

— Да вървим.

Хидейоши се изправи. Нива се усмихна, но другият, със строго изражение на лицето, вече излизаше от стаята.

Кацуие го посрещна с поглед право в очите, а останалите присъстващи — с изглед на облекчение. Настроението в залата се беше променило. Кацуие направо заяви, че отстъпва и приема предложението на Хидейоши. Всички се били съгласили Самбоши да бъде признат за наследник на Нобунага.

След тази промяна цялата зала като че ли за миг се очисти от буреносните облаци. Долавяше се повеят на мира.

— Всички са съгласни, че господарят Самбоши трябва да бъде признат за глава на рода Ода и аз също не възразявам против това — повтори Кацуие.

Видял, че хората до един се противопоставят на неговото предложение, той бързо оттегли възраженията си от по-рано, но явно трудно преживяваше разочарованието.

Но Кацуие още хранеше една друга надежда.

Ставаше дума за следващия въпрос, който събралите се щяха да обсъдят — съдбата на по-раншните владения на Акечи, и по-точно — това как те ще бъдат разделени между останалите служители на рода Ода.

Понеже този важен въпрос засягаше всички пълководци, той поставяше дори повече трудности от онзи за наследника на властта и никой не очакваше тези трудности да бъдат заобиколени.

— Това трябва да се реши от старшите служители.

Хидейоши, спечелил първата победа, сега изрази по този скромен начин мнението си. Така напредъкът на съвета бе значително улеснен.

— Е, какво мисли най-първият помежду ни?

Нива, Такигава и останалите спасиха унижения Кацуие, като му предоставяха сега главното място на съвета.

Трудно беше обаче да не се съобразиш с присъствието на Хидейоши и в крайна сметка писменото предложение, което минаваше от ръка на ръка, беше пратено и при него. Явно не можеше да се стигне до окончателна подялба преди да е било взето и неговото мнение.

— Донесете ми четка — нареди Хидейоши.

Потопи края й в мастилото, задраска небрежно три или четири точки и наместо тях написа нещо от себе си. После върна документа с тези поправки.

Отново го пратиха на Кацуие, по чието лице се изписа недоволство. За малко се замисли мълчаливо — тъкмо точката, на която се опираха надеждите му, още не бе засъхнала от мастилото, с което я задраска Хидейоши. Но той бе премахнал и мястото, според което на самия него се пада крепостта Сакамото и я беше заменил с областта Тамба.

При такава проява на скромност от своя страна Хидейоши явно очакваше и Кацуие да покаже същото. Голямата част от владенията на Акечи се падаше на Нобуо и Нобутака, а остатъкът бе разпределен между присъстващите в съответствие със заслугите им в сражението при Ямадзаки.

— Утре имаме още за вършене — заговори отново Кацуие. — Този съвет продължи дълго, горещо е и сигурен съм, всички сте уморени — аз също. Да се разотиваме ли, господа?

Така той отказа да даде незабавен отговор на новите предложения на Хидейоши. Никой не възрази против това. Следобедното слънце ярко светеше, а жегата ставаше все по-тежка. За първия ден съветът свърши.

На следващия Кацуие представи пред старшите служители едно ново решение. Предишната вечер бе събрал собствените си подчинени и заедно се бяха заели да обсъдят положението. Хидейоши обаче отхвърли и този опит за примирение.

И този ден точката, която определяше кой какъв дял ще получи, изправи двамата мъже един срещу друг. Противоборството им явно се изостряше. Общото настроение обаче изглежда беше в полза на Хидейоши. Колкото и да упорстваше Кацуие, в крайна сметка бяха приети условията на неговия неприятел.

На обяд обявиха почивка и в Часа на овена решенията бяха представени на военачалниците.

Разпределяха се иззетите владения на рода Акечи и личните земи на Нобунага.

Първи в списъка на наследниците на Ода беше господарят Нобуо, който получи цялата област Овари. След него идваше господарят Нобутака, комуто се падна Мино. Едното беше родното място на рода Ода, второто — новият дом на Нобунага.

Имаше обаче две поправки, които значително променяха първоначалното предложение — Икеда Шоню получаваше Осака, Амагасаки и Хього, които даваха приход от сто и двадесет хиляди крини ориз; на Нива Нагахиде пък се даваха Вакаса и два окръга от Оми. Хидейоши получаваше областта Тамба.

Единствената придобивка на Кацуие беше крепостта на самия Хидейоши — Нагахама. Точно това място пазеше пътя от родната област на Кацуие — Ечидзен — за Киото. Той настоятелно бе искал да получи областта и се надяваше на още три или четири окръга, но Хидейоши успя да го лиши от всичко останало. Единственото условие на Хидейоши беше Нагахама да бъде дадена на Кацутойо — приемният син на Кацуие.

Предишната вечер служителите на рода Шибата се събраха при Кацуие и настояха да се протестира против такава унизително малка част при подялбата. Те дори го подстрекаваха да отхвърли условията и да си тръгне, а и самият Кацуие първоначално възнамеряваше да направи точно това. Щом обаче застана лице в лице със събраните хора, той осъзна, че никой от тях няма да се съгласи да приеме нещо, което само той иска.

— Няма да е добре да преглъщам унижения, но не бива и да се показвам себичен. Мнозинството така или иначе ще одобри взетото решение, така че ако не се съглася с него, това може после да доведе до нещо по-лошо — заяви в крайна сметка той.

Вземайки предвид настроението на събраните, естествено не можеше да направи друго, освен да сдържи чувстват си.

„Само да мога да отнема Нагахама от Хидейоши“, мислеше си. В крайна сметка остана с надеждата да осъществи своето тайно намерение при някой друг случай, а междувременно прие условията такива, каквито са.

За разлика от това на Кацуие, отношението на Хидейоши изглеждаше съвсем безгрижно. От началото на похода в западните области чак до победата при Ямадзаки той заемаше водещо място и във военното, и в гражданското управление и всички естествено си мислеха, че ще очаква да се сдобие с повече от останалите. Въпреки тези очаквания обаче Хидейоши не получи друго освен областта Тамба, отказа се от собственото си владение Нагахама и предостави Сакамото — за която всички мислеха, че му се пада по право — на Нива.

А тъкмо Сакамото беше ключът към Киото. Дали нарочно отстъпи крепостта, за да увери останалите, че няма намерение да поема юздите на властта? Или пък просто смяташе, че такива дребни въпроси трябва да бъдат оставени на общо решение, тъй като така или иначе всеки ще получи полагащото му се? Никой все още не разбираше какви мисли крие Хидейоши в себе си.

Среднощно предупреждение

Накрая съветът постигна съгласие, че във владение на наследника на Нобунага, Самбоши, трябва да са триста хиляди крини ориз земя в Оми. Покровители на младия господар ще са Хасегава Тамба и Маеда Гени, на които обаче ще помага и Хидейоши. Адзучи стана жертва на пламъците и докато се построи нова крепост, седалище на Самбоши ще е Гифу.

Двамата чичовци на момчето, Нобуо и Нобутака, стават негови настойници. В допълнение към това стоеше въпросът за устройството на управлението. Кацуие, Хидейоши и Шоню трябва да пратят в Киото военачалници, които да представляват рода Ода.

Тези предложения бързо бяха приети. На последното заседание на съвета, пред един възпоменателен олтар за Нобунага, бяха подписани и гласно дадени клетви за вярност към новия господар.

Беше третият ден на седмия месец. На предишния ден трябваше да се устрои възпоменание за годишнината от смъртта на Нобунага. Ако съветът бе протекъл по-гладко, това можеше да стане и на самата дата, но заради Кацуие преговорите продължиха и през нощта и заупокойната служба бе отложена за следващия ден.

Пълководците избърсаха потта от телата си, преоблякоха се в жалейни дрехи и зачакаха да настъпи определеното време.

Около стрехите се носеше тежко бръмчене на комари, а в небето висеше изтъняла нова луна. Военачалниците тихо преминаха във второто вътрешно укрепление. По плъзгащите се врати на параклиса бяха изрисувани червени и бели лотосови цветове. Мъжете влизаха един по един и сядаха на пода.

Само Хидейоши не се появи. Всички напрегнаха невярващи погледи. Когато обаче се обърнаха към отдалечения олтар, между строгите вещи — урната, надгробната плочка, златния параван, цветята за мъртвия — видяха да седи Хидейоши, хванал с безстрастно изражение в скута си малкия Самбоши.

Всички до един се запитаха какво ли прави там. След това обаче се сетиха, че на съвета следобед мнозинството реши Хидейоши, редом с двамата настойници, да бъде признат за покровител на младия господар. Ето защо не можеха да го обвинят, че си присвоява мястото до олтара незаслужено.

И тъкмо понеже не успяваше да намери основание да упрекне Хидейоши, Кацуие изглеждаше извънредно недоволен.

— Моля ви, отидете при олтара както подобава — обърна се той малко грубо към Нобуо и Нобутака и сбърчи брадичка.

Гласът му бе тих, но кипеше от раздразнение.

— Простете, моля — каза Нобуо на Нобутака и стана пръв.

Сега бе ред на Нобутака да се покаже недоволен. Той изглежда сметна, че ако сега Нобуо заеме по-предното място пред събраните военачалници, това ще го постави в подчинено положение в бъдеще.

Нобуо се обърна с лице към погребалната плочка на баща си, притвори очи и събра ръце в молитва. Прекади пред олтара, помоли се още веднъж и после се отдръпна.

Като видя, че младежът се кани да се върне право на мястото си, Хидейоши прочисти веднъж гърлото си, сякаш за да привлече внимание върху седналото в скута му дете. Без да казва с думи: „Новият ви господар е тук!“, той накара Нобуо да погледне в посока към него.

Този изглеждаше направо стреснат от дадения му знак и бързо се обърна на колене към двамата пред олтара. По природа беше слабохарактерен и сега объркването му придаваше почти жалък вид.

Нобуо погледна към Самбоши и се поклони почтително. Беше дори прекалено любезен.

Не младият господар кимна в знак на одобрение, а Хидейоши. Самбоши бе разглезен и немирен, но сега, седнал в скута на възрастния човек, по някаква причина се държеше чинно, почти като кукла.

Щом се изправи, Нобутака по същия начин се помоли за душата на баща си. След като обаче бе видял какво се случи с Нобуо и очевидно не искаше да стане предмет на присмех за военачалниците, той с внимателни движения се поклони в посока към Самбоши. После се върна на мястото си.

Следващ по ред бе Шибата Кацуие. Щом коленичи с едрото си тяло пред олтара, който почти се скри от погледа, червените лотоси по паравана и трепкащата светлина на лампата оцветиха фигурата му сякаш с гневни припламвания. Може би разказваше на душата на Нобунага за станалото на съвета и го молеше да подкрепя новия им господар. След като прекади, Кацуие дълго време остана да се моли мълчаливо с набожно притиснати една о друга длани. След това отстъпи на около седем крачки и като се поизправи, се обърна към Самбоши.

Хидейоши сякаш кимна одобрително и на Кацуие. Този изкриви леко настрани своя къс, дебел врат и с резки движения се върна на място. Имаше вид, сякаш му се иска да плюе на пода.

Нива, Такигава, Шоню, Хачия, Хосокава, Гамо, Цуцуи и останалите военачалници също се поклониха пред Самбоши. После се пренесоха в залата за угощения, нарочно предназначена за подобни случаи и по покана на вдовицата на Нобутада седнаха на масата. Бяха сложени ястия за повече от четиридесет гости. Чашите тръгнаха от ръка на ръка, пламъците на лампите трепкаха от хладния нощен вятър. За първи път от два дни мъжете седнаха просто да поговорят приятелски и скоро всеки се почувства леко пиян.

Тази вечер угощението беше малко необичайно, тъй като се даваше след възпоменателна служба. Никой не прекали с пиенето. Въпреки това действието на сакето започна да се усеща, някои от гостите станаха от местата си, за да поговорят с друг, седнал далеч от тях и тук-там се дочуха смях и оживени разговори.

При Хидейоши се събра особено голямо число хора и чаши. Сега към тълпата се присъедини още един човек.

— Ще може ли една чаша? — помоли Сакума Генба.

Той бе получил големи похвали за ненадминатата си храброст в сраженията на север и се говореше, че никой враг не успявал да се срещне с него за втори път. Кацуие беше изключително привързан към този човек. Често го споменаваше в разговор като „моя Генба“ или „моя племенник“ и с гордост подробно разказваше за достойнствата му в битка.

Кацуие имаше много племенници, но кажеше ли „моя племенник“, можеше да има предвид само Генба.

Макар да беше само на двадесет и осем години, Генба държеше като военачалник на рода Шибата крепостта Ояма и разполагаше с област и звание, по които надали отстъпваше на големите пълководци, събрани край масата в залата.

— Ако обичате, Хидейоши — обади се Кацуие, — ще подадете ли чаша на този мой племенник?

Хидейоши се огледа, сякаш току-що е забелязал Генба.

— Племенник ли? — каза Хидейоши и се загледа в по-младия от него мъж. — А, за вас става дума.

Младежът със сигурност отговаряше на представата за герой, както всички го описваха — имаше едро телосложение, с което засенчваше дребния, слабоват на вид Хидейоши.

Генба обаче нямаше сипаничавото лице на чичо си. Кожата му бе светла, но със здрава руменина по нея. На пръв поглед изглеждаше, че има веждите на тигър и тялото на леопард.

Хидейоши подаде на мъжа една чаша.

— Ясно е защо господарят Кацуие има такива отлични младежи в рода си. Ето, вземете чаша.

Но Генба поклати глава.

— Щом ми предлагате чаша, ще искам онази голямата.

Въпросната чаша още съдържаше малко саке. Хидейоши без суетене я изпразни до дъно и извика:

— Някой да дойде да му налее.

Устието на покритата със златен лак бутилка допря ръба на яркочервената чаша. Макар съдът да се изпразни бързо, чашата още не се беше напълнила. Някой донесе още саке и доля от него догоре.

Младият хубавец присви очи, вдигна чашата към устните си и на един дъх я пресуши.

— Е, а вие?

— Аз нямам такава дарба като вашата — отвърна усмихнат Хидейоши.

Въпреки отказа Генба стана още по-настоятелен.

— Защо не искате да пиете?

— Не издържам на много саке.

— Какво!? Само малко.

— Ще пийна, но не много.

Генба се заля от смях. После каза на достатъчно висок глас, за да бъде чут от всички:

— Със сигурност са верни слуховете, които сте чули. Господарят Хидейоши го бива да се извинява — той с положителност е скромен. Преди много време — повече от двадесет години — този човек бил най-прост слуга, който метял конски фъшкии и носел сандалите на господаря Нобунага. Достойно за уважение е, че не е забравил онези дни.

Изсмя се на собствената си безочливост. Останалите бяха стреснати. Бъбренето рязко спря и всички зашариха с погледи между все още седналия срещу Генба, Хидейоши и Кацуие.

За миг забравиха за чашите си и бързо изтрезняха. Хидейоши само гледаше към Генба и се усмихваше. Четиридесет и пет годишните му очи се бяха впили в двадесет и осем годишния младеж. Разликата помежду им не беше въпрос само на възраст. Животът, който Хидейоши бе водил през първите си двадесет и осем години и пътят, изминат от Генба през неговите, бяха напълно различни и като среда, и като опит. Генба приличаше на малко момче, което нищо не знае за трудностите на действителния свят. По тази причина той имаше славата не само на храбър, но и на надменен. Очевидно освен това беше и човек, който не проявява предпазливост на място, много по-опасно от всяко бойно поле — в стаята, където са се събрали първите хора на страната.

— Но, Хидейоши, има само едно нещо, което не ми понася. Не, чуйте. Имате ли уши да ме чуете?

Той вече викаше на Хидейоши без всякакво уважение. Изглежда наистина бе не толкова пиян, колкото нещо го глождеше отвътре. Хидейоши обаче го погледна точно както се гледа пиян човек и му заговори почти доброжелателно.

— Пил сте — каза той.

— Какво?!

Генба разклати силно глава и се изправи нагоре.

— Това не е нещо, което ще успеете да припишете на пиянство. Слушайте. Преди съвсем малко време, когато в параклиса господарите Нобуо и Нобутака и всички останали военачалници дойдоха да отдадат уважение на душата на господаря Нобунага, вие не седнахте ли на почетното място с господаря Самбоши в скута и не ги ли накарахте всички да се поклонят все едно и на вас?

— Е, това ли беше? — отвърна засмян Хидейоши.

— За какво се смеете? Нещо смешно ли ви е, Хидейоши? Не се съмнявам, че хитро сте намислили да направите от господаря Самбоши украшение за собствената си нищожна личност, та да се порадвате на поклоните на рода Ода и неговите пълководци. Да, точно така. Ако аз бях там, с удоволствие щях с тези две ръце да ви откъсна главата. Господарят Кацуие и тези тук почитаеми господа са толкова великодушни, че направо ми се иска да…

В този миг Кацуие, седнал две места по-встрани от Хидейоши, пресуши чашата си и огледа останалите мъже.

— Генба, защо говориш така за чужд човек? Господарю Хидейоши, моят племенник не говори от злоба. Просто не му обръщайте внимание — завърши той и се усмихна.

Хидейоши не можеше нито да даде воля на гнева си, нито да се засмее. Беше поставен в такова положение, че едва съумя леко да се усмихне насила. Само външността успя да прикрие затруднението му.

— Не си разваляйте настроението заради това, господарю Кацуие. Всичко е наред — каза двусмислено той.

Явно се преструваше на пиян.

— Не се преструвай, Маймунке. Хей, Маймунке!

Тази вечер Генба дори надминаваше обичайната си дързост.

— Маймунка! — продължи той. — Казах го без да искам, но не е толкова лесно да смениш името, с което са те викали в продължение на двайсет години. Та тъкмо „Маймунка“ идва на ум, когато човек се сети за теб. Преди време той съвсем като маймунка тичаше из крепостта Кийосу да изпълнява заповедите на господаря. По онова време чичо ми понякога началствал нощната стража. Чувал съм, че една вечер, когато бил нещо отегчен, той поканил Маймунката и го почерпил със саке. След това, като си пийнал, си полегнал и помолил онзи да дойде да му поразтрие краката. Маймунката, разбира се, направил това с радост.

Приятното опиянение изведнъж напусна всички присъстващи. Лицата на гостите побледняха, устата пресъхнаха. Положението никак не беше просто. Съвсем възможно бе зад стените недалеч от залата за угощения, в сенките на дърветата и под подовете Шибата да са скрили мечове, копия и лъкове. Не се ли опитват те сега да предизвикат Хидейоши? Подозрението сякаш се понесе от вечерния повей, плъзна под мастилените сенки на лампите, които трепкаха по цялата зала и бързо обзе гостите. Беше средата на лятото, но по гърбовете на всеки от мъжете премина тръпка.

Хидейоши изчака Генба да свърши с говоренето и после гръмко се изсмя.

— Е, господин племеннико, чудя се от кого ли сте чули това. Та вие ми напомнихте за едно хубаво преживяване. Преди двадесет години тази стара маймунка се славеше като майстор на масажа и целият род Ода искаше аз да го разтривам. Краката на господаря Кацуие не бяха единствените. А когато после ми даваха за награда нещо сладко, как само ми се услаждаше то! Сега ми домъчнява, домъчнява ми за вкуса на тези сладкиши.

И Хидейоши отново се засмя.

— Чувате ли това, чичо? — попита високомерно Генба. — Дайте на Хидейоши нещо хубаво за ядене. Ако сега го помолите да ви разтрие краката, може пак да се съгласи да го направи.

— Не отивай прекалено далеч, Генба. Не чуваш ли, че господарят Хидейоши само се шегува.

— Няма нищо. Че аз дори и сега от време на време разтривам краката на един човек.

— И кой е това? — попита подигравателно Генба.

— Майка ми. Тази година тя навърши седемдесет и за мен е най-голямо удоволствие да й разтривам краката. Но напоследък, понеже съм от толкова дълго време на бойното поле, не съм го изпитвал въобще. Е, сега аз ще си тръгвам, а вие останалите стойте до когато пожелаете.

Хидейоши пръв стана от масата. Никой не се изправи да го спре, когато тръгна надолу по главния коридор. Напротив, останалите господари намериха за много разумно от негова страна това, че си тръгва. Всички с облекчение се отърсиха от тревожното усещане, което до преди малко ги тормозеше.

Двама оръженосци бързо излязоха от стаята до входа, където чакаха дотогава и последваха Хидейоши. През тези два дни те станаха свидетели на напрегнатото положение в крепостта, тъй че и двамата се успокоиха, когато видяха, че с господаря им всичко е наред. По начало Хидейоши не беше позволил в крепостта да влизат голям брой негови служители.

Вече бяха прекрачили прага и викаха прислугата и конете, когато зад гърба им един глас се обади:

— Господарю Хидейоши! Господарю Хидейоши!

Някой явно го търсеше в тъмното. Над тях в небето плаваше полумесецът.

— Тук съм.

Хидейоши вече се беше качил на седлото. Като разпозна шума от плясването по конската задница, Такигава Кадзумасу изтича към него.

— Какво има? — попита Хидейоши с поглед, с какъвто господарят би погледнал някой от служителите си.

— Трябва много да сте се ядосал тази вечер — каза Такигава. — Това стана обаче само заради сакето. А и както виждате, племенникът на господаря Кацуие е още младеж. Надявам се да му простите.

После добави:

— Имаше предварителна уговорка и може да сте забравили за нея, но утре, четвърти, господарят Самбоши тържествено ще бъде провъзгласен за наследник на властта и непременно ще трябва да присъствате. Господарят Кацуие особено държи на това.

— Така ли? Е…

— При всички случаи елате.

— Разбирам.

— И още — моля ви, забравете за тази вечер. Казах на господаря Кацуие, че вие не сте толкова тесногръд, та да се обидите от шегите на едни пиян младеж.

Конят на Хидейоши вече пристъпяше напред.

— Да вървим! — извика той на оръженосците и почти събори Такигава на земята.

Беше отседнал в западната част на града, където нае къщата на едно богато семейство и малкия дзен храм в съседство с нея. Хората и конете бяха настанени в храма, а той самият се разположи на един от етажите на дома.

Домакините лесно намериха място за него, но освен това го придружаваха седем-осемстотин служители. Всъщност обаче този брой не беше особено голям, при условие че се носеха слухове, че родът Шибата е настанил в Кийосу около десет хиляди от своите войници.

Веднага щом се върна в жилището си, Хидейоши се оплака от дима вътре. Нареди да отворят прозорците и почти с неприязън хвърли настрана тържествената дреха с герб върху нея. Бързо се разсъблече и поиска да му приготвят банята.

Усетил, че неговият господар е в лошо настроение, оръженосецът предпазливо заизлива върху гърба му ведрото с гореща вода. Но докато се потапяше във ваната, Хидейоши само се прозина. После протегна ръце и крака и изръмжа доволно.

— Малко да се поотпусна — отбеляза той и добави нещо за „вдървеността“ си през последните няколко дни. — Разпънахте ли мрежата против комари? — попита.

— Да, вече я разпънахме, господарю — отвърнаха оръженосците, които държаха нощното му кимоно, за да го облече.

— Много добре. Утре всички да сте будни от рано. Кажете и на хората от стражата — обади се Хидейоши иззад мрежата.

Затвориха вратата, но прозорците останаха отворени, за да пропускат повеите на вятъра. Лунната светлина сякаш трепкаше. Дрямката започна да обзема Хидейоши.

— Господарю? — обади се един глас отвън.

— Какво има? Мосуке ли е?

— Да, господарю. Тук е игуменът Арима. Казва, че би искал да ви види на четири очи.

— Какво, Арима ли?

— Казах му, че сте си легнали рано, обаче той настоя.

Известно време откъм мрежата не идваше никакъв отговор. Накрая Хидейоши каза:

— Въведете го. Обаче му се извинете, че не ставам от постелята и му кажете, че в крепостта съм се почувствал зле и съм взел лекарство.

Мосуке тихо слезе по стъпалата на входа, после се чу как някой се качва обратно по тях. Много скоро човекът вече бе коленичил пред Хидейоши на дървения под.

— Прислугата ви ми каза, че сте заспал, но…

— Ваше Преподобие?

— Имам да ни казвам нещо, което не търпи отлагане и затова се осмелих да дойда тук посред нощ.

— Двата дена на съвета ме изтощиха доста и телесно, и умствено. Но какво ви води тук толкова късно?

Игуменът сниши глас.

— Възнамерявате ли да отидете на празненството в чест на господари Самбоши утре в крепостта?

— Е, ако взема лекарство, може и да успея да стигна дотам. Възможно е да ми е зле просто от жегата, а хората ще се подразнят, ако не присъствам.

— Може неразположението ви да е един вид знак.

— Знак за какво имате предвид?

— Преди няколко часа си тръгнахте още по средата на угощението. Скоро след това там останаха само Шибата и техните съюзници, които започнаха да обсъждат нещо тайно помежду си. Аз самият не разбирах точно какво става, но Маеда Гени ми обърна внимание на положението и ние се заехме тайно да ги подслушваме.

Игуменът внезапно млъкна и надникна зад мрежата против комари, сякаш за да се увери, че Хидейоши го слуша.

Някакво насекомо се беше заплело в края на покривалото и бръмчеше. Хидейоши лежеше все така по гръб и гледаше към тавана.

— Продължавайте.

— Не знаем какво точно мислят да направят, но сме сигурни, че те не желаят вие да живеете повече. Утре, когато отидете в крепостта, искат да ви затворят в някоя от стаите, да ви изредят извършените според тях прегрешения и след това да ви принудят да си направите сепуку. Ако откажете, мислят най-хладнокръвно да ви убият. Освен това възнамеряват да разположат свои войници в крепостта и дори да овладеят града под нея.

— Да, това е доста плашещо.

— Всъщност, Гени държеше да дойде тук и да ви извести сам за чутото, но се побояхме да не забележат, че излиза от крепостта и затова вместо него идвам аз. Това, че тъкмо сега сте болен, трябва да е опит на небето да ви закриля. Навярно ще е добре повторно да обмислите дали да ходите на утрешното тържество.

— Чудя се как да постъпя.

— Надявам се да не отивате там. Не го правете в никакъв случай!

— Това е тържество по повод възкачването на новия ни господар и от всички се очаква да присъстват. Признателен съм ви за добрите намерения, Ваше Преподобие. Много ви благодаря.

Докато стъпките на игумена се отдалечаваха, зад мрежата Хидейоши сключи ръце в молитва.

Хидейоши винаги спеше много дълбоко. Да успяваш да заспиш всякога, когато пожелаеш, може да изглежда лесно, но всъщност е доста голямо постижение.

Тази тайнствена сила Хидейоши бе придобил като по просветление — необходимостта го бе накарала да намери начин да облекчи напрежението на бойното поле и да запази здравето си.

„Откъсни се от всичко“. За него тези прости думи бяха като залог на благополучието.

Такова откъсване навярно не изглежда особено впечатляващо като лично качество, но то бе в основата на умението му да заспива дори в най-напрегнати минути. Нетърпение, разочарование, съмнение или тревога — със затварянето на клепките всичко това мигновено изчезваше и умът му заприличваше в съня на девствено бял лист хартия. Събуждаше се също така бързо и веднага се разсънваше.

Беше така спокоен не само по време, когато жъне успехи в битките и замислите му се осъществяват. През годините бе допускал много грешки, но после никога не бе се самоукорявал за тях или за загубите си. Винаги си спомняше, че трябва да се откъсне от всичко това.

Постоянството, за което хората често говореха, съставено от решителност и настойчивост, съсредоточеност и усърдие, не беше присъщо само на Хидейоши, а по-скоро съставляваше естествена част от ежедневния живот. Ето защо за него беше много по-важно да се стреми към откъсване от грижите, отколкото да се потапя изцяло в тях. Така даваше на душата си възможност да си поема дъх. В крайна сметка животът и смъртта намираха за него отговор в тези думи: „Откъсни се от всичко“.

Легна си съвсем наскоро. Дали бе спал и час?

Хидейоши стана от постелята и слезе по стълбите до нужника. Веднага един човек от стражата коленичи на пода на терасата с хартиен фенер, за да му освети пътя. При излизането си завари друг, който му поднасяше малък съд с вода. Хидейоши се приближи и служителят изля водата върху ръцете му.

Докато ги бършеше, той спря поглед върху луната над стрехите, после се обърна към двамата оръженосци и попита:

— Тук ли е Гонбей?

Когато човекът, когото потърси, се появи, Хидейоши тръгна към стълбището за втория етаж и се обърна назад, за да погледне към служителя си.

— Идете в храма и кажете на хората, че потегляме. Разпределението на войниците и улиците, по които ще минат, записах снощи след като излязохме от крепостта и ги дадох на Асано Яхей. Идете да го събудите.

— Да, господарю.

— Почакайте. Забравих нещо. Кажете на Кумохачи да дойде при мен.

Стъпките на Гонбей се отдалечиха от дърветата зад къщата в посока към храма. Щом той си тръгна, Хидейоши бързо се облече в доспехи и излезе.

Жилището му се намираше близо до пресечката на пътищата за Исе и Мино. Заобиколи ъгъла на един от складовете и се отправи в посока към кръстопътя.

В същото време Кумохачи, току-що известен за повикването на Хидейоши, го настигна бежешком отзад.

— На вашите заповеди съм!

Мина отпред и коленичи пред Хидейоши.

Кумохачи беше стар седемдесет и пет годишен воин, но трудно го надвиваха дори и по-млади от него хора. Хидейоши забеляза, че той идва готов, с доспехите на гърба.

— Е, няма да имате нужда от доспехи. Ще ви помоля да направите нещо на сутринта. Искам да останете тук след нас.

— Сутринта ли? Имате предвид да отида в крепостта?

— Точно така. През всичките години на службата ви сте ме разбирали добре. Ще ви помоля да отнесете горе съобщение, че през нощта съм се разболял и внезапно се е наложило да се върна в Нагахама. Кажете също, че дълбоко съжалявам, дето не съм могъл да присъствам на тържеството, но се надявам, че всичко ще мине добре. Кацуие и Такигава, допускам, трудничко ще приемат това, така че останете при тях за малко и се преструвайте, че сте вече оглупял от годините и трудно чувате. Не отвръщайте на нищо, каквото и да ви кажат и после си тръгнете, все едно нищо не се е случило.

— Разбирам, господарю.

Старият воин се беше присвил в кръста като скарида, но продължаваше да държи копието в ръката си. Поклони се още веднъж, изправи се и приведен под тежестта на доспехите, тръгна назад.

Почти всички мъже от храма вече се бяха строили на пътя пред портата. Отрядите, всеки от които се отличаваше по знамето си, бяха на свой ред разделени на дружини. Началниците чакаха пред своите поделения, вече качени на седлата.

Не светеше нито една факла.

Луната в небето беше само тъничък полумесец. Седемстотинте мъже леко се полюляваха покрай редицата от дървета, като вълни в тъмното.

— Яхей! — извика Хидейоши, докато минаваше покрай строя.

В сянката на дърветата беше трудно да разпознаеш хората. Ето че се приближи някакъв нисък мъж, който тупаше по земята с бамбукова пръчка. Следваха го шест или седем други. Повечето войници изглежда си помислиха, че това е някой от обоза, но щом разбраха, че е Хидейоши, притихнаха дори още повече и дръпнаха поводите на конете си, за да ги отстранят от пътя.

— Тук съм! Ето насам!

Асано Яхей стоеше в основата на каменните стъпала и даваше указания на неколцина от мъжете. Щом чу гласа на Хидейоши, той бързо свърши с това и изтича при него.

— Готови ли сте? — запита нетърпеливо Хидейоши, без да му даде дори време да коленичи. — Ако всичко е прибрано, тръгвайте.

— Да, готови сме, господарю.

Яхей пое пълководческото знаме с трите кратунки, което стоеше подпряно на един от ъглите на портата, занесе го по средата на строя и бързо се качи на седлото. Хидейоши тръгна напред, придружаван от оръженосците си и от около тридесет конника. В такъв момент би трябвало да надуят раковината, но обстоятелствата не позволяваха употребата й сега. Хидейоши беше предоставил златното военачалническо ветрило на Яхей и сега той го развя последователно три пъти, за да даде вместо него знак на войниците. С това седемстотинте започнаха бавно да напредват по пътя.

Началото на колоната изведнъж смени посоката си и като зави, задмина Хидейоши. Начело на отрядите стояха изключително верни служители. Лица на стари и опитни бойци обаче почти не се виждаха — изглежда мнозинството от тях Хидейоши бе оставил в крепостите в Нагахама и Химеджи и в другите си владения.

В полунощ войниците му напуснаха Кийосу, като създадоха впечатлението, че ще придружават своя господар. Поеха по пътя за Мино и се отправиха към Нагахама.

Самият Хидейоши тръгна веднага след тях, с не повече от тридесет-четиридесет мъже. Той пое в съвсем различна посока и бързо препусна по задните пътища, където никой нямаше да успее да го забележи. Накрая пристигна на сутринта на следващия ден в Нагахама.

— Сбъркахме, Генба — отбеляза Кацуие.

— Не, в замисъла нямаше слабо място.

— Нима мислите, че има замисли без слаби места? Някъде не сме догледали и после ето защо рибата се изплъзна така лесно от мрежата.

— Не че смятам всичко за безупречно. Ако ще се удря, трябва да се удари! Да бяхме нападнали мястото, където беше отседнал този негодник, досега щяхме да се любуваме на главата му. Но вие само настоявахте всичко да се запази в тайна. Сега, понеже не поискахте да ме послушате, усилията ни направо пропаднаха.

— Е, още си млад. Ти искаше от мен да изпълня един неразумен план, когато моят собствен беше по-добър. Най-добрият начин беше да изчакаме Хидейоши да дойде в крепостта и тогава да го принудим сам да се изкорми. Нищо не би могло да е по-лесно от това. Според съобщенията от снощи обаче, той внезапно е напуснал града. Отначало съжалих за това, но после премислих нещата. Щом копелето си тръгва от Кийосу нощем, това е направо дар от небето — потегля, без да е предупредил никого, значи все едно се признава виновен за престъпленията, в които ще го обвиня. Наредих ти да устроиш засада и да го нападнеш по пътя на връщане, та така справедливостта да бъде възстановена.

— Та тъкмо това беше грешката ви от самото начало, чичо.

— Моята грешка ли? Че защо?

— Първо сбъркахте, като си помислихте, че Маймунката сам ще влезе в ръцете ни, като дойде на днешното празненство. После, макар и да ми наредихте да отида да го причакам с един отряд войници, вторият ви пропуск беше да не пратите хора да завардят и страничните пътища.

— Глупак! Дадох заповедите на тебе и накарах останалите военачалници да ти се подчиняват, единствено понеже имах вярата, че няма да пропуснеш проста подробност като тази. И сега имаш дързостта да ми казваш, че е моя вината, дето сме пратили войници само по главния път и сме оставили Хидейоши да се измъкне по страничните! Трябва малко да се позамислиш колко ти самият си неопитен!

— Е, този път приемам, че вината е моя и ви моля да ми простите, но отсега нататък, чичо, избягвайте такива сложни замисли. Човек, който много се любува на хитрините си, може някой ден така да се оплете в тях, че после да не може да се измъкне повече.

— Какви ги говориш? Смяташ, че използвам прекалено много хитрости ли?

— Та това ви е направо навик.

— Ти… глупак такъв!

— Не само аз мисля така, чичо. Всички го говорят. „Господарят Кацуие прави хората подозрителни — никой не може да каже какво крои в момента“.

Кацуие млъкна и сбърчи гъстите си черни вежди.

От дълго време насам отношенията между чичото и племенника бяха много по-сърдечни от онези между господар и служител. Прекомерната близост обаче беше подронила уважението на по-младия към по-възрастния и сега то съвсем се губеше. Тази сутрин Кацуие трудно успяваше да прикрие израза на раздразнение по лицето си.

Към недоволството му се прибавяше и друго. Предишната нощ не беше успял и да мигне. След като нареди на Генба да нападне тръгналия си Хидейоши, Кацуие до сутринта остана да чака известие за това, какво е станало, с надеждата, че то ще разсее мрачното му настроение.

Когато обаче Генба се върна, той не донесе вестта, която чичо му така напрегнато очакваше.

— Покрай нас минаха само служителите на Хидейоши. Самия той не се видя никъде. Реших, че ще бъде само в наша вреда да нападаме тях и сега се връщам, без да има с какво да ви зарадвам.

Като се прибави към умората му от предната нощ, това съобщение направо хвърли Кацуие в отчаяние.

Сега, след като дори и Генба намери за какво да го укорява, не беше чудно, че тази сутрин се чувстваше потиснат.

Не можеше обаче да остава в подобно настроение. Днес се честваше поемането на властта от Самбоши. След закуска Кацуие си дремна и се изкъпа, а после за пореден път се премени в тежките тържествени дрехи и остави да вчешат косата му по подобаващ начин.

Не беше от хората, които дават на потиснатостта им да излезе наяве. Този ден небето беше покрито с облаци и времето бе дори по-влажно отпреди, но по пътя за крепостта Кийосу Кацуие, макар лицето му да лъщеше от пот, премина по-тържествено и гордо от кой да е от останалите гости.

Мъжете, които едва снощи с яростни изражения затягаха връзките на шлемовете си, пълзяха с копия и пушки в ръце през тревата и храсталака и дебнеха да отнемат живота на Хидейоши, сега се бяха построили в редица, накичени с придворни шапки и празнични кимона. Лъковете им бяха в калъфите си, копията и алебардите също стояха прибрани и сега редицата с най-невинен вид се точеше нагоре по пътя към укреплението.

Разбира се, натам бяха тръгнали хора не само от Шибата, но и от Нива, Такигава и всички останали родове. Единствените, които присъстваха на предишния ден, но сега ги нямаше, бяха онези на Хидейоши.

Такигава Кадзумасу осведоми Кацуие, че Кумохачи от ранни зори чака в крепостта като представител на Хидейоши.

— Каза, че Хидейоши няма да е в състояние да присъства днес на празненството заради болест и праща извиненията си на господаря Самбоши. Спомена освен това, се надява да може да се срещне и с вас, господарю. От известно време ви чака.

Кацуие ядно кимна. От една страна се ядосваше от това, че Хидейоши се прави на невеж относно цялата история, а от друга и той самият трябваше да се преструва на невинен. Прие да се срещне с Кумохачи и с нелюбезен тон му зададе поредица от въпроси. От какво точно се е разболял Хидейоши? Щом е решил снощи така внезапно да се върне у дома, защо не е предупредил Кацуие? Ако го беше направил, Кацуие сам щял да дойде и да се погрижи за всичко при отпътуването му. Изглежда обаче старият Кумохачи бе пооглушал и чуваше думите на Кацуие едва наполовина.

Каквото и да му говореше, възрастният човек явно не разбираше и всеки път повтаряше все стария си отговор. Като се увери, че все едно говори на въздуха, Кацуие не можа да не се подразни от наглостта, с която Хидейоши му е изпроводил за пратеник такъв слабоумен старец. Колкото и да се караше на човека, не получаваше никакъв отговор. Набрал вече достатъчно яд, той зададе на Кумохачи последния си въпрос:

— На колко всъщност сте години, пратенико?

— Точно така… прав сте.

— Питам ви за възрастта ви… На колко години сте?

— Правилно казвате.

— Какво?

На Кацуие му се стори, че направо го правят на глупак. Навря ядосаното си лице право в ухото на Кумохачи и изкрещя с глас, от който можеше да се напука огледало:

— Колко навършвате тази година?

Кумохачи кимна енергично и с пределно спокойствие отвърна:

— А, сега разбирам. Питате ме за възрастта ми. Срамувам се да призная, че не съм сторил нищо такова, с което хората да са ме запомнили поне малко, но тази година навършвам седемдесет и пет.

Кацуие остана като поразен.

Колко нелепо е да губи самообладание пред този стар човек, при условие че го чакат още толкова неща днес и надали изобщо ще успее да си почине. Ядосан на себе си, едновременно с това той се изпълни с такава неприязън към Хидейоши, че вътрешно се зарече скоро двамата да не ходят вече под едно и също небе.

— Върнете си у дома. Изслушах ви вече.

Направи с брадичка знак на стареца да си тръгва, но Кумохачи остана да седи на пода като залепен за него с оризова паста.

— Какво? А не ще ли пожелаете да предадете отговор? — попита той спокойно Кацуие.

— Няма! Изобщо никакъв отговор не е нужен! Кажете на Хидейоши само, че ще се срещнем, когато се случи.

С тези думи за сбогом Кацуие се обърна и тръгна по тесния коридор към вътрешността на укреплението. Кумохачи също закрачи с бавни стъпки по него. Сложил ръка на хълбока си, той се извърна към отдалечаващия се Кацуие, засмя се на себе си и най-сетне се отправи към крепостната порта.

Същият ден тържеството в чест на Самбоши приключи и бе дадено угощение, което надминаваше онова от предишната вечер. За него бяха предназначени цели три зали на крепостта и присъстващите биха далеч повече от вчера. Главна тема за разговор между гостите бе обидното поведение на Хидейоши. Непростимо е да се преструваш на болен и да отсъстваш в деня на такова важно събитие и някои направо заявиха, че това ясно сочи неискреността и коварството на Хидейоши.

Кацуие много добре знаеше, че тези упреци са изкуствено подклаждани от хората на Такигава Кадзумасу и Сакума Генба, но въпреки това тайно се радваше при мисълта, че те работят в негова полза.

След съвета и празненствата над Кийосу се изсипаха ежедневни проливни дъждове.

Някои от господарите си тръгнаха за своите области още на следващия ден. Мнозина други обаче бяха задържани от придошлите води на река Кисо. Тези останаха да изчакат времето да се проясни, с надеждата, че това ще стане скоро. Всъщност не им оставаше друго, освен да прекарват дните си в бездействие по местата, където бяха отседнали.

За Кацуие обаче това време не беше непременно загубено.

Постоянните срещи на Кацуие и Нобутака бяха забележими за всички. Не биваше да се забравя, че съпругата на Кацуие, Оичи, е по-малка сестра на Нобунага, което значи — леля на Нобутака. Освен това тъкмо Нобутака бе убедил Оичи да се омъжи повторно и така да стане жена на Кацуие. Тъкмо от времето на този брак отношенията на Нобутака и Кацуие бяха станали близки. Те със сигурност не бяха просто обикновени сродници.

Такигава Кадзумасу също присъстваше на тези срещи и това изглежда имаше своето значение.

На десетия ден от месеца той отправи към всички останали в града господари покана за чайна церемония.

Писмото беше следното:

Доскорошните дъждове отслабват и Вие всички вече се готвите за връщане в областите си. Между воини обаче е добре известно, че следващата им среща никога не може да бъде сигурна. В памет на нашия предишен господар бих искал да Ви предложа сред утринната роса по чаша прост чай. Зная, че след този дълъг престой навярно бързате да се приберете у дома, но наистина се надявам на присъствието Ви.

Това бе всичко — нищо повече от онова, което можеше да се очаква. Тази сутрин обаче жителите на Кийосу зинаха при вида на хората, които отиваха да се отзоват на поканата.

Какво е това? Таен военен съвет ли? Мъже като Хачия, Цуцуи, Канамори и Каваджири до един се събраха на чайната церемония сутринта, докато Нобутака и Кацуие бяха навярно почетните гости там. Дали обаче събирането действително бе просто чайна церемония, за каквато го представяха или нещо по-сериозно, не можеше да знае никой освен домакина и гостите му.

По късно, в следобеда на същия ден, военачалниците най-сетне се разотидоха по областите си. На четиринадесети вечерта Кацуие обяви, че си тръгва за Ечидзен и на петнадесети напусна Кийосу.

Веднага обаче щом прекоси река Кисо и навлезе в Мино, до него достигнаха тревожни слухове, че войската на Хидейоши е затворила всички планински проходи между Таруи и Фува и така прекъсва пътя му за дома.

Кацуие тъкмо бе решил да нападне Хидейоши, но сега положението далеч не беше в негова полза и той по-скоро трябваше да се отбранява. Пътят за в къщи му се струваше опасен като тънък лед. За да стигне до Ечидзен, трябваше да мине покрай Нагахама, а неговият противник вече се бе върнал там и явно го очакваше. Дали сега Хидейоши ще го остави да прекоси, без да го предизвика на сражение?

Когато напускаше Кийосу, всички пълководци на Кацуие го посъветваха да тръгне по някой по-заобиколен път, например през Исе, областта на Такигава Кадзумасу. Ако бе постъпил така обаче, хората несъмнено щяха да сметнат, че се бои от Хидейоши, а Кацуие не би бил в състояние да понесе такова унижение. С навлизането в Мино обаче съмненията му все повече нарастваха.

Съобщенията за придвижване на отряди в планините пред тях накараха Кацуие да спре напредването си и докато сведенията не бъдат опровергани, да престрои своята войска в боен ред.

След това му съобщиха, че някой забелязал дружина начело с Хидейоши в околностите на Фува. Косите на Кацуие и пълководците му настръхнаха. Опитаха се да си представят силата и замислите на врага, който ги очаква по пътя и пред очите им се спусна сякаш завеса, черна като мастило.

Внезапно пред река Иби на отрядите бе наредено да спрат и Кацуие и щабът му се оттеглиха в горичката на местното светилище, за да обсъдят как да се постъпи. Да ударят ли врага или да се върнат? Едно от възможните решения бе засега да се отдръпнат и да сложат ръка върху Кийосу и Самбоши. После можеха да обявят Хидейоши за престъпник, да обединят около себе си останалите господари и вече след това да премерят с него сили. От друга страна, сега разполагаха със значителен брой хора и като самураи, за тях щеше да е чест да си пробият път с бой и да сразят врага с една бърза победа.

Като размисляха над възможните последствия при всяка от двете възможности, те стигнаха до извода, че първата би ги довела до продължителна война, докато втората ще докара едно незабавно решение. Съвсем не беше изключено обаче вместо да нанесат на Хидейоши съкрушителен удар, те сами да претърпят поражение.

Планинската област северно от Секигахара с положителност беше много благоприятна за устройване на засади. При това отрядите, с които Хидейоши щеше дойде от Нагахама, явно нямаше да са толкова малочислени като придружителите му при посещението в Кийосу. Между южна Оми и околността на Фува и Йоро много господари на малки крепости, могъщи местни семейства и разпръснати самурайски домове имаха връзки с Хидейоши. Приятелски настроените към Шибата между тях бяха малцина.

— Както и да обмислям всичко, тук, струва ми се, просто няма добър начин да се противопоставим на Хидейоши. Явно той се прибра бързо у дома си тъкмо за да спечели такова преимущество пред нас. Не смятам, че при тези условия трябва да приемаме битката, към която той ни тласка — заяви Кацуие, повлиян от съветите на своите военачалници.

Генба обаче му се изсмя подигравателно.

— Ако сте решили да станете за посмешище и да се разчуе, че ви е страх от Хидейоши, това навярно ще е правилното решение.

На кой да е военен съвет предложението за оттегляне винаги трудно може да бъде отстоявано срещу това да се настъпи напред. Особено мнението на Генба пък сега оказа силно въздействие върху хората. Безподобната му храброст, издигнатото му положение в рода и привързаността на Кацуие към него придаваха тежест на думите му.

— Едно бягство при вида на врага, без да сме пратили срещу му поне една стрела, със сигурност ще съсипе доброто име на рода Шибата — обади се един от военачалниците.

— Друго щеше да е, ако бяхме взели такова решение, преди да сме потеглили от Кийосу.

— Господарят Генба е прав. Щом хората научат, че сме стигнали чак дотук и после сме отстъпили, ще станем за присмех на поколения напред.

— А какво ако първо влезем в сражение с тях и после се оттеглим?

— Та те са само маймунски воини, в крайна смета…

По-младите сред бойците до един завикаха в подкрепа на Генба.

Единствен остана да мълчи Менджу Шосуке.

— Какво мислите вие, Шосуке?

Кацуие рядко питаше този военачалник за мнението му. Напоследък Шосуке не се ползваше с неговото благоволение и обикновено се въздържаше да говори.

— Мисля, че Генба е напълно прав — отвърна той покорно.

Между останалите, разгорещени и готови да се бият, Шосуке изглеждаше хладен като вода и въпреки младостта си — съвсем не въодушевен. Отговорът му обаче сочеше, че няма голям избор.

— Щом дори Шосуке говори по този начин, ще последваме съвета на Генба и ще настъпим напред както сме сега. Веднага щом пресечем реката обаче, трябва да пратим напред съгледвачи и да не избързваме непредпазливо по пътя. Поставете най-отпред много пешаци, а веднага след тях стройте един отряд копиеносци. Стрелците с пушка да вървят предпоследни. Ако попаднем на засада, огнестрелното оръжие надали ще ни бъде от голяма полза. В случай, че срещнем врага и съгледвачите ни дадат знак, веднага наредете да бият барабана, но не позволявайте да настъпи и най-малко объркване. Всички началници на отряди да чакат заповед от мене.

След като бе решено да продължат нататък, войската пресече река Иби. Нищо не се случи. Тръгнаха напред към Акасака, но от врага още нямаше и следа.

Групата разузнавачи изпревари с много останалите и стигна до околността на село Таруи. И там не успяха да открият нищо необичайно. Някакъв самотен пътник се приближи към войниците. Изглеждаше подозрителен и един от тях изтича напред и го задържа под стража. Заплашван и разпитван от съгледвачите, мъжът бързо проговори, но тъкмо онези, които го заплашваха, сега бяха стреснати.

— Ако ме питате дали съм видял по пътя хора на господаря Хидейоши, то да, със сигурност ги видях. Рано сутринта бяха близо до Фува, а тъкмо преди малко минаха през Таруи.

— И колко бяха на брой?

— Не съм сигурен, но поне няколкостотин.

— Няколкостотин ли?

Разузнавачите се спогледаха. Пуснаха човека да си върви и побързаха да известят Кацуие за чутото.

Новината беше съвсем неочаквана. Силите на противника бяха толкова малки, че Кацуие и военачалниците му направо започнаха да изпитват съмнения. Въпреки това бе дадена заповед да тръгват напред и отрядите продължиха хода си. Точно тогава пристигна съобщение, че към тях идва пратеник на Хидейоши. Щом мъжът най-сетне се приближи достатъчно, за да го видят, те забелязаха, че това не е облечен в броня воин, а съвсем невръстен младеж, наметнат с дреха от щампована полупрозрачна коприна и с кимоно с цвят на глициния. Дори и поводите на коня му бяха изящно украсени.

— Името ми е Ики Ханшичиро — представи се момъкът, — и съм оръженосец на господаря Хидекацу. Тук съм да предложа услугите си като водач на господаря Кацуие.

Ханшичиро мина право покрай съгледвачите, които останаха като втрещени. Началникът им завика объркано и се спусна подире му, като едва не се катурна при това от коня си.

Кацуие и неговите придружители подозрително огледаха младия мъж. Готвеха се за битка и очакването и напрежението им тъкмо достигаха връхната си точка. Сега посред вдигнатите копия и запалените вече мускетни фитили се появяваше този изискан млад мъж, който с отмерени движения слезе от седлото и любезно се поклони.

— Оръженосец на господаря Хидекацу ли? Нямам представа какво може да значи това, но доведете го тук. Дайте да поговори с него — нареди Кацуие.

Беше прегазил тревата покрай пътя и сега стоеше под сянката на група дървета. Нареди да поставят походното му столче и се постара някак да прикрие напрегнатостта на подчинените си, както и своята собствена. Покани пратеника да седне.

— Някакво послание ли носите?

— Трябва да сте изтощен от дългото пътуване в тази жега — започна любезно Ханшичиро.

Думите му, странно на пръв поглед, звучаха точно като поздрав през мирно време. Взе в ръка кутията за писма, която висеше на червен шнур през рамото му и продължи:

— Господарят Хидейоши ви праща приветствията си.

След това подаде посланието на Кацуие.

Кацуие с подозрително изражение пое писмото, без да го отваря веднага. Премигна и погледна към Ханшичиро.

— Казвате, че сте оръженосец на господаря Хидекацу.

— Да, господарю.

— Господарят Хидекацу в добро здраве ли е?

— Да, господарю.

— Сигурно вече е много пораснал.

— Тази година ще навърши седемнадесет, господарю.

— А, толкова голям ли е станал вече? Времето минава бързо, нали? Дълго време мина, откакто го виждах.

— Днес неговият баща му нареди да дойде чак до Таруи, за да предаде приветствията си.

— Какво? — запъна се Кацуие.

Изненадата му бе толкова голяма, че под един от краката на походното столче някакво камъче се разтроши от тежестта на тялото му. Хидекацу, едно от децата на Нобунага, беше сега приемен син на Хидейоши.

— Да приветства кого? — попита учуденият Кацуие.

— Ваше Височество, естествено.

Ханшичиро прикри лицето си с ветрилото и се засмя. Клепките и устните на събеседника му неволно трепереха и той не можа да прикрие усмивката си.

— Мене ли? Дошъл е да приветства мене? — продължи да говори Кацуие сам на себе си.

— Първо погледнете писмото, господарю — помоли Ханшичиро.

Кацуие бе толкова замаян, че напълно забрави за листа в ръката си. Продължи да кима без определен повод. Погледът му премина по редовете и по лицето му последователно се изписаха най-противоречиви чувства. Писмото въобще не беше от Хидекацу — почеркът на Хидейоши съвсем ясно се разпознаваше. Беше написано открито и сърдечно.

Много пъти преди сте се прибирали по пътя от северна Оми до Ечидзен и допускам, че добре знаете откъде да минете. При все това Ви пращам като водач моя приемен син Хидекацу. Носи се някакъв неоправдан и недостоен за вниманието на двама ни слух, че Нагахама можело да стане препятствие за завръщането Ви у дома. За да пресека такива злостни мълви, пращам своя син да Ви приветства. Можете да го задържите като заложник, докато спокойно завършите пътуването си. Бих искал да Ви окажа гостоприемство в Нагахама, но откакто напуснах Кийосу, все още не съм оздравял…

Набрал увереност от думите на вестоносеца и от писмото, Кацуие не можеше да не съжалява за предишните си подозрения и колебания. Треперил бе пред възможните тайни замисли на Хидейоши и сега изпитваше облекчение. От дълго време се ползваше с името на хитър пълководец и го смятаха за толкова потаен, че каквото и да направеше, го подозираха винаги в някакви задни мисли. В миг като този обаче той дори не си направи труда да прикрие своите чувства зад привидно безразличие. Тъкмо тази страна на характера му така добре бе разбирал покойният Нобунага — той смяташе смелостта, хитрия ум и откритостта на Кацуие за добри качества, които винаги могат да му бъдат от полза и затова го натовари с тежката отговорност на главнокомандващ на северния поход, повери му многобройни войници и голяма област и изцяло разчиташе на него. Сега, като се сети за господаря, който го беше разбирал по-добре от всеки друг и който сега го нямаше на този свят, Кацуие почувства, че няма вече никой, на когото да може да опре доверието си.

Писмото на Хидейоши изведнъж го трогна и чувствата, които бе хранил против съперника си, внезапно преминаха в напълно противоположни. Открито призна пред себе си, че враждебността помежду им беше предизвикана само от неговата собствена подозрителност и страх.

И така, Кацуие наново прецени положението.

„Сега, когато господарят ни си отиде, помисли си той. Хидейоши ще бъде човекът, на когото да можем да се доверим.“

Вечерта има сърдечен разговор с Хидекацу. На следващия ден прекоси Фува заедно с младежа и когато навлезе в Нагахама, още не се беше освободил от новото и така приятно впечатление.

При Нагахама обаче, след като той и старшите му служители придружиха Хидекацу чак до крепостната порта подозренията отново се събудиха. Откри, че от известно време Хидейоши отсъства от крепостта си. Заминал бе за Киото, където взимаше участие във важни държавни дела.

— Отново се оставих да бъда подведен от Хидейоши! — възкликна Кацуие, раздразнението му веднага се събуди отново и той побърза да се върне на пътя си за дома.

Беше краят на седмия месец. В изпълнение на даденото обещание Хидейоши предаде крепостта Нагахама и земите й на Кацуие, който ги предостави на приемния си син Кацутойо.

Кацуие все още не знаеше защо на съвета в Кийосу Хидейоши настоя крепостта да бъде предоставена тъкмо на този човек. Нито присъствалите там, нито хората като цяло не си задаваха никакви въпроси и изобщо не подозираха какво има наум предишният господар на Нагахама.

Кацуие имаше още един приемен син, който тази година щеше да навърши петнадесет — Кацутоши. Онези от членовете на рода Шибата, които се грижеха за бъдещото му, смятаха, че може само да се съжалява, дето отношенията на Кацуие и Кацутойо са толкова хладни.

— Кацутойо е нерешителен — оплакваше се Кацуие. — Никога не постъпва с истинска убеденост в това, което прави. Дори нравът му не е подходящ, за да бъде мой син. У Кацутоши пък няма и следа от злоба. Той настина се е привързал към мен като към баща.

Ако предпочиташе Кацутоши пред Кацутойо обаче, то по-напред дори от тях Кацуие поставяше племенника си Генба. Обичта му към него надминаваше онази, която обикновено се изпитва към племенник или син и понякога той направо проявяваше склонност да се разчувства. Макар двамата по-малки братя на Генба съвсем наскоро да бяха преминали двайсетте, Кацуие се отнасяше към тях с необикновена благосклонност и им беше поверил началството над ключови крепости.

При цялата тази силна привързаност между хората в семейството недоволен от осиновителя си и братята Сакума оставаше единствен Кацутойо.

Веднъж по време на новогодишните празненства например, когато близките и служителите на Кацуие бяха дошли да го поздравят за празника, първата чаша беше налята от Кацуие. Кацутойо естествено предположи, че тя ще бъде за него, пристъпи почтително и застана на колене близо до баща си.

— Не е за теб, а за Генба, Кацутойо — каза му Кацуие и отдръпна чашата.

Скоро стана известно, че това пренебрегване предизвикало недоволство у Кацутойо и явно новината бе стигнала и до хора от други области. Очевидно за това беше научил и Хидейоши.

Преди да предаде Нагахама на Кацутойо, Хидейоши трябваше да намери нов дом за собственото си семейство.

— Съвсем наскоро ще се местим в Химеджи — обяви той. — Там зимата е мека и от езерото докарват винаги прясна риба.

Така майката, съпругата и цялото домочадие на Хидейоши се пренесоха в неговата крепост в Харима. Самият той обаче не ги последва — нямаше време за губене. Нареди изцяло да подновят крепостта в Такарадера край Киото. По времето на битката при Ямадзаки тя принадлежеше на Мицухиде и Хидейоши имаше причини да не праща майка си и Нене да живеят там. През ден отиваше от Такарадера до столицата. Щом се върнеше, се заемаше да надзирава строежа; докато отсъстваше, се грижеше за управлението на страната.

Сега пое в свои ръце отговорността за охраната на Императорския дворец, за управлението на града и надзора над отделните области. Според първоначалното решение на съвета в Кийосу, цялата власт в Киото трябваше се поеме поравно от четирима регенти — Кацуие, Нива, Шоню и Хидейоши — и изобщо никой не бе смятал, че отговорността ще бъде изцяло само на последния. Кацуие обаче беше надалеч в Ечидзен, където провеждаше при Гифу и Исе някакви тайни военни учения заедно с Нобутака и други свои съюзници; Нива, макар и разположен наблизо в Сакамото, изглежда вече изцяло бе предоставил правомощията си на Хидейоши, а Шоню по твърде достоен начин заяви, че макар и да е получил права за това, отговорността да се занимава с управлението надвишава неговите способности и той не може да я поеме.

Тъкмо в тази област пък Хидейоши можеше най-добре да прояви дарбите си. Роден беше преди всичко да управлява. Самият той знаеше, че битките не са неговата стихия. Добре разбираше обаче, че ако човек преследва високи цели, но среща провали на бойното поле, управлението му надали ще бъде успешно. Ето защо залагаше всичко в битката и когато започнеше някой поход, се сражаваше до самия му край.

Като възнаграждение за неговите военни заслуги Императорският двор извести Хидейоши, че ще получи сана на Главнокомандващ Императорската стража. Отказа с възражението, че заслугите му далеч не оправдават такава висока чест, но от Двора продължиха да настояват и най-сетне той прие едно по-ниско звание.

Колко много са онези, които бързат да започнат с укорите при вида на някое добро дело в този свят! Колко много дребни души говорят против хората, които с открито сърце работят за страната си!

Винаги става така, а по време на големи промени напливът на злословието е особено силен.

— Хидейоши бързо извади наяве тщеславието си. Дори подчинените му вече сами се домогват до властта.

— Но те забравят за господаря Кацуие. Мислят си, че са единствените хора с власт в тази страна.

— При влиянието, което си печели напоследък, господарят Хидейоши изглежда ще става приемник на господаря Нобунага.

Упреците към него бяха наистина шумни. Както винаги в такива случаи обаче, самоличността на обвинителите беше неизменно скрита.

Независимо дали мълвата стигаше до неговите уши или не, Хидейоши оставаше безразличен към нея. Нямаше време да се занимава с това, какво говорят хората. Нобунага умря през шестия месец; през седмия се проведе съвета в Кийосу; в края на същия Хидейоши се оттегли от Нагахама и премести семейството си в Химеджи; през осмия започнаха строителните работи в крепостта Такарадера. Сега той продължаваше да снове между Киото и Ямадзаки. В Киото сутрин поднасяше почитанията си на Императора в двореца му, следобед правеше оглед на града, вечер се заемаше с правителствени въпроси, пращаше отговори на различни писма и приемаше посетители, към полунощ преглеждаше писмата от отдалечените области, призори вземаше решения по прошенията на своите подчинени. Всеки ден, докато още преглъщаше храната от последното ядене, вече пришпорваше коня си нанякъде.

Често не трябваше да отиде само на едно място — чакаха го за посещение в дома на някой придворен благородник, за среща или за преглед на нещо — и напоследък често се отправяше към северната част на Киото. Това бе мястото, където разпореди да се започне един огромен строителен план. В двора на светилището Дайтоку щеше да бъде издигнат нов храм — Сокенин.

— Трябва да бъде завършен до седмия ден на десетия месец. До осмия ден да сте разчистили мястото на строежа, а на деветия всичко да е готово за богослужение. Не оставяйте нищо за десетия ден.

Тази строга заповед беше отправена към Хикоемон и неговия зет Хиденага. Какъвто и строеж да започнеше Хидейоши, той никога не променяше първоначално поставените срокове.

Заупокойната служба в памет на Нобунага започна под светлината на лампите в светилище, широко сто осемдесет и четири разкрача. Ярко оцветеният балдахин блещукаше, хилядите фенери приличаха на звезди, димът на тамян се носеше между трепкащите знамена и се стелеше на червеникави облаци над главите на тълпата от опечалени.

Между свещениците имаше почитани книжници от петте най-важни дзен-храма и монаси от десетте будистки ордена. Съвременниците, които са присъствали на службата, я описват, все едно петстотинте архата и трите хиляди ученика на Буда са били всички пред очите им.

След като мина четенето на сутрите и пръскането на цветя пред Буда, дзен-учителите поднесоха почитанията си. Накрая игуменът Сокен изчете прощалната гадха и с цяло гърло извика: „Квац!“. За миг всичко притихна. После отново засвири тържествена музика, западаха лотосови цветове и богомолците един по един прекадиха пред олтара.

Сред опечалените обаче отсъстваха поне половината от роднините на Ода, които със сигурност би трябвало да са дошли. Нямаше го Самбоши, нито пък Нобутака, Кацуие и Такигава.

Най-мътни навярно бяха намеренията на Токугава Иеясу. След станалото в храма Хоно неговото положение коренно се бе променило. Никой не можеше да отгатне какви са сега неговите мисли и как хладният му поглед преценява онова, което става.

Книга девета
Десета година на Теншо
1582 г.
Зимата

Действащи лица и местности

Фува Хикодзо, старши служител на рода Шибата

Канамори Горохачи, старши служител на рода Шибата

Саса Наримаса, старши служител на рода Ода и поддръжник на Шибата Кацуие

Сакума Ясумаса, брат на Генба

Менджу Шосуке, оръженосец на Шибата Кацуие

Ямаджи Шоген, служител на Шибата Кацутойо

Маеда Тошинага, син на Инучийо

Ечидзен, област на рода Шибата

Китаношо, главна крепост на рода Шибата

Фучу, крепост на Маеда Тошинага

Снеговете на Ечидзен

Снегът ден и нощ валеше над зимната Ечидзен и не оставяше дори пролука, в която човек да поотпусне сърцето си. Зад стените на крепостта Китаношо обаче тази година бе по-топло от обикновено. Необичайното положение се дължеше на присъствието на господарката Оичи и нейните три дъщери. Самата господарка рядко се появяваше на показ, но девойките не можеха да понасят да стоят затворени в покоите си. Най-голямата, Чача, беше на петнадесет години, средната сестра — на единадесет, а най-малката — само на девет. Дори падането на едно листо беше в състояние да предизвика почуда у момичетата и смехът им постоянно огласяше коридорите на укреплението.

Привлечен от техните гласове, Кацуие тръгна към женските помещения, където, сред веселия им смях, се надяваше да позабрави многобройните си грижи. Всеки път, когато се появеше обаче, изразът по лицата на момичетата помръкваше и те нито се смееха, нито дори се усмихваха вече. Дори господарката Оичи ставаше мълчалива и строга, красива и студена.

— Моля, влезте, господарю — канеше го тя да седне край малкия посребрен мангал.

Дори след сватбата те разговаряха помежду си с тържествеността, с която един служител се обръща към някой член на семейството на своя господар.

— Сега, когато за първи път виждате снега и усещате студа на това място, самотата ви трябва да се е засилила, господарке — каза Кацуие съчувствено.

— Не съвсем, господарю — отвърна Оичи, макар да беше ясно, че мечтае за някоя по-топла област. — Кога снегът в Ечидзен започва да се топи? — продължи тя.

— Това не е Гифу или Кийосу. Докато там рапиците са цъфнали и цветовете на черешите започват да падат, тук планините още се покрити с петна топящ се сняг.

— А дотогава?

— Всеки ден е също като днес.

— Искате да кажете, че снегът не се топи никога ли?

— Та той е дебел много педи! — отвърна рязко Кацуие.

Като му напомниха колко продължително време снегът затрупва Ечидзен, сърцето му се изпълни с горчивина. Не можеше да прекара дори миг със семейството си, без да го налегнат грижи.

Върна се в главното укрепление също така бързо, както го беше напуснал. Вървеше с големи крачки по засводения коридор, придружаван от оръженосците си. Снеговитият вятър духаше навън. Веднага щом си тръгна, три момичета излязоха на терасата, за да попеят — песни не за Ечидзен, а за родната им Овари.

Кацуие не се обърна назад. Преди да влезе в кулата, той нареди на един от оръженосците:

— Кажи на Годзаемон и Гохей веднага да дойдат стаята ми.

И двамата мъже бяха важни служители на рода Шибата и Кацуие много разчиташе на тях.

— Пратихте ли известие на Маеда Инучийо? — попита той Годзаемон.

— Да, господарю. Пратеникът тръгна преди малко. Да не би да сте искали да прибавите нещо към писмото, господарю?

Кацуие мълчешком кимна; изглеждаше потънал в мисли. Предишната вечер едно събрание на целия род обсъди важен въпрос — Хидейоши. Решението им беше да не бездействат. Имаха на разположение цялата зима, за да изпълнят замисъла си — Такигава Кадзумасу трябваше привлече Исе; Нобутака — да убеди Гамо Уджисато да се присъедини към тях и да помоли Нива Нагахиде за помощта му; самият Кацуие щеше да пише на Токугава Иеясу, за да проучи неговите намерения; при стария заговорник — шогуна — вече бе пратен вестоносец. Най-сетне, всички се надяваха, че когато дойде времето, Мори ще нападнат Хидейоши в гръб.

Планът беше такъв, но отношението на Иеясу към него оставаше напълно неясно. Макар да беше лесно да бъде изкушен Йошиаки, от друга страна надеждата да убедят Мори да се присъединят към тях изглеждаше малка. В допълнение към това, Гамо Уджисато, човека, когото трябваше да привлече Нобутака, вече бе на страната на Хидейоши, докато Нива благоразумно запазваше междинно положение, заявявайки, че не би могъл да вземе страната на който и да било от служителите на своя предишен господар и ще защитава единствено неговия законен наследник — господаря Самбоши.

В същото това време Хидейоши устройваше в Киото величествената заупокойна служба за Нобунага, която привлече вниманието на цялата страна. Нарастващата слава на съперника му караше Кацуие да се замисля какво трябва да направи. Планините на Ечидзен противопоставяха на неговите замисли снега си. Готвеше голям поход, но не можеше да придвижи войска, за да излезе с нея на бойното поле.

През време на съвещанието пристигна писмо от Кадзумасу, който съветваше Кацуие, че най-добре би било да се изчака до пролетта и тогава с един удар да изпълнят плана си. Дотогава, настояваше той, господарят трябва да се помири с Хидейоши. Кацуие обмисли съвета му и реши, че така ще бъде наистина най-правилно.

— Ако има още нещо, което да бихте искали да кажете на господаря Инучийо, ще пратя нов вестоносец — повтори Годзаемон, като забеляза притесненото изражение по лицето на своя господар.

Кацуие довери на двамата мъже колебанията си.

— На съвета се съгласих да пратя заедно с Инучийо двама доверени служители, които да ме помирят с Хидейоши, но сега вече не съм сигурен.

— Какво искате да кажете с това, господарю? — попита Гохей.

— Не съм сигурен в Инучийо.

— В способностите му да води преговори ли се съмнявате?

— Добре знам, че е способен. Но още докато Хидейоши беше пехотинец, те бяха близки приятели.

— Не смятам, че има за какво да се тревожите.

— Не смятате, така ли?

— Ни най-малко — заяви Годзаемон. — И областта на Инучийо в Ното, и тази на сина му във Фучу са заобиколени от ваши владения и от крепости на ваши служители. Той не само е откъснат от Хидейоши, но и в случай, че пожелае все пак да се присъедини към него, ще трябва да остави съпругата и децата си като заложници.

Гохей беше на същото мнение.

— Помежду вас двамата никога не е имало несъгласие, господарю. Господарят Инучийо вярно ви служи през време на целия северен поход. Преди много години, докато беше млад самурай в Кийосу, той се ползваше със славата на вироглавец. Сега обаче се е променил, името му се свързва с честност и безкористност и хората са готови на драго сърце да му окажат доверие. Аз не се тревожа заради него и дори се питам, дали той не е всъщност най-подходящият, когото можем да пратим.

Кацуие започна да вярва, че двамата му служители са прави. Сега можеше вече да се засмее, уверен, че подозренията му са се оказали неоправдани. Ако обаче по някакъв начин замисълът се провали, това можеше да го съсипе. Освен това се безпокоеше, че неговата войска не може да се помръдне, преди да е дошла пролетта. Откъснатостта на Нобутака в Гифу и на Такигава в Исе го тревожеше дори още повече. Ето защо пратеничеството сега щеше да е решаващо за успеха на целия план.

Няколко дни по-късно Инучийо се появи в Китаношо. Тази година навършваше четиридесет и четири — с една по-малко от Хидейоши. Премеждията на бойното поле го бяха калили и дори след загубата на едното си око той изглеждаше сдържан и достолепен.

Топлият прием на Кацуие предизвика у него усмивка с прекомерната си сърдечност. Господарката Оичи също присъстваше, за да го посрещне с „добре дошъл“, но Инучийо любезно се обърна към нея:

— Трябва да ви е неприятно да стоите в тази студена стая с неколцина грубовати самураи, господарке.

Приканена по този начин да се оттегли, Оичи се отправи към покоите си. Кацуие взе това за благопристойност, но Инучийо всъщност искаше да изрази своите добри чувства към жената, у която намираше нещо от Нобунага, нейния мъртъв брат.

— Добре оправдавате името си. Чувал съм, че много ви бивало в това — каза Кацуие.

— За пиенето на саке ли говорите?

— На много саке.

Инучийо се засмя сърдечно и единственото му око проблесна под светлината на свещите. Той все още беше хубавият мъж, когото Хидейоши познаваше от младини.

— Хидейоши никога не е издържал на пиене — продължи Кацуие.

— Истина е. Лицето му веднага почервенява.

— Спомням си обаче, че докато бяхте млади, вие двамата прекарвахте цели нощи заедно в пиене.

— Да, щом става дума за гуляи, тази Маймунка никога не се уморяваше от тях. Биваше си го за такива работи. Винаги, когато препиех, аз самият просто лягах където ми падне и заспивах на място.

— Навярно още сте близки приятели двамата.

— Всъщност не. Никой не заслужава по-малко доверие от човека, с когото някога сте пили заедно.

— Така ли?

— Вие, господарю Кацуие, със сигурност трябва да си спомняте, как в онези дни ядяхме, пиехме и пеехме до зори. Приятелите се прегръщаха и си доверяваха неща, за които не биха проговорили дори пред своите родни братя. В такива минути си мислиш, че този човек ти е най-добрият другар за цял живот, но по-късно и двамата опознавате света по-добре, сдобивате се с господар, със съпруга и деца… Когато си спомниш за годините, прекарани заедно във военна служба, разбираш, че нещата доста са се променили. Погледът върху света, очите, с които гледаш околните — пораснал си. Нито ти, нито приятелят ти сте вече същите. Истинските, най-безкористни и верни приятели са онези, които намираме по време на изпитание.

— Е, тогава съм бил останал с погрешно впечатление.

— Какво имате предвид, господарю?

— Мислех, че двамата с Хидейоши сте по-дълбоко свързани и се канех да ви помоля да ми направите услуга.

— Ако се каните да се сражавате с Хидейоши — заяви направо Инучийо, — то аз няма да вдигна оръжие срещу него, но ако ще водите преговори за мир, бих искал да поема посредничеството на първо място върху себе си. Или става дума за нещо друго?

Инучийо попадна право в целта. Без да говори повече, той се усмихна и вдигна чашата си.

Как ли е узнал за замислите им? В погледа на Кацуие се четеше объркване. След като обмисли за миг нещата, той съобрази, че всъщност сам още от началото бе започнал да разпитва Инучийо за отношението му към Хидейоши.

Макар да живееше далеч от столицата, Инучийо съвсем не оставаше неосведомен за това какво става в страната. Със сигурност е чул какво се случва в Киото и явно е наясно за неразбирателствата между Кацуие и Хидейоши. При това, въпреки снега, Инучийо дойде веднага, след като получи спешното повикване на Кацуие.

При това положение Кацуие трябваше да премисли своето отношение към този човек, за да може да намери начин да го направлява за в бъдеще. Инучийо бе от тези, чието влияние с годините щеше да нараства. Също като Саса Наримаса, той бе поставен под началството на Кацуие по нареждане на Нобунага. През петте години на северния поход Кацуие се бе отнасял към него като към собствен служител, а Инучийо на свой ред му се подчиняваше. Сега обаче, след смъртта на Нобунага, господарят се питаше дали отношенията им ще останат непроменени. Всичко се свеждаше до това, че властта на Кацуие по онова време се опираше на тази на Нобунага. След гибелта на последния той оставаше просто един от многобройните военачалници.

— Нямам желание да се бия с Хидейоши, но боя се, че слуховете може да говорят противното — каза Кацуие и се засмя.

Със съзряването си мъжът овладява един особен начин да се смее, който като було прикрива неговите истински чувства.

— Изглежда ми странно — продължи Кацуие, — да пращам при Хидейоши човек за преговори, при условие, че ние не воюваме помежду си. Въпреки това и господарят Нобутака, и Такигава ми пратиха няколко на брой писма, в които ме съветват да постъпя тъкмо по този начин. Минаха по-малко от шест месеца от смъртта на господаря Нобунага, а вече плъзват слухове, че неговите по-раншни служители се карат помежду си. Такова положение е направо срамно. Освен другото не смятам, че трябва сега да даваме на Уесуги, Ходжо и Мори сгодния случай, който отдавна чакат.

— Разбирам, господарю — отвърна Инучийо.

Кацуие никога не бе успявал да обяснява достатъчно добре какво мисли, но и Инучийо прие задачата си така, сякаш няма нужда да слуша всички подробности по нея. Тръгна от Китаношо на следващия ден. Придружаваха го двама мъже — Фува Хикодзо и Канамори Горохачи. И двамата бяха доверени служители на рода Шибата и макар да заминаваха също като пратеници, задачата им бе главно да държат Инучийо под око.

На двадесет и седмо число от десетия месец тримата пристигнаха в Нагахама, за да вземат със себе си Кацутойо. За нещастие младежът бе болен. Пратениците го посъветваха да не идва с тях, но той настоя и групата тръгна с лодка от Нагахама за Оцу. Пренощуваха в столицата и на следващия ден пристигнаха в крепостта Такарадера.

Тук миналото лято бе разбит Мицухиде. На мястото на предишното бедно село с нищожен военен пост край него сега се строеше процъфтяващ град с крепост. След като пратениците прекосиха река Йодо, те забелязаха, че крепостта е обгърната със скеле. Пътят бе целият набразден от коловозите на волски и конски каруци. Всичко, което виждаха, говореше за широки замисли от страна на Хидейоши.

Дори Инучийо започваше сега да се съмнява в намеренията на някогашния си приятел. Кацуие, Такигава и Нобутака обвиняваха Хидейоши, че пренебрегва господаря Самбоши и че работи само в своя полза. В Киото той търсеше опора на властта си, докато извън столицата хвърляше големи суми за постройка на крепости. Тези строежи нямаха нищо общо с някакви вражески заплахи от запад или север — срещу кого подготвяше Хидейоши войската си в самото сърце на страната?

А какво казваше той за свое оправдание? Имаше няколко неща, от които да се оплаче — направеното на съвета Кийосу обещание Самбоши да бъде преместен в Адзучи още не беше изпълнено, а Нобутака и Кацуие така и не дойдоха на възпоменателната служба за Нобунага.

Срещата между Хидейоши и пратениците се състоя в частично подновеното главно укрепление. Преди началото на преговорите бяха поднесени храна и чай. Това беше първият път, когато Хидейоши и Инучийо се срещаха от смъртта на Нобунага насам.

— На колко години сте сега, Инучийо? — попита Хидейоши.

— Скоро ще навърша четирийсет и пет.

— И двамата вече остаряваме.

— Какво ще рече това? Та аз още съм с една година по-млад от вас, нали тъй?

— А, прав сте. Също като по-малък брат — с една година по-млад. Сега обаче, ако човек погледне двама ни, вие изглеждате по-зрял.

— Вие сте този, който изглежда стар за годините си.

Хидейоши сви рамене.

— Та аз изглеждам стар още от младини. Но казан честно, колкото и да остарявам, все не се чувствам като възрастен човек и това ме тревожи.

— Някои казват, че след четирийсетгодишна възраст човек не бива да се колебае за нищо.

— Това не е истина.

— Така ли мислите?

— Благородникът не се колебае за нищо — така казват. В нашия случай по-вярно ще е, че четиридесет години са възрастта на първото ни колебание. Това не важи ли и за вас, Инучийо?

— Още се правите на смешник, господарю Маймунка. Не сте ли съгласни, господа?

И Инучийо се усмихна на придружителите си, които не пропуснаха да отбележат, че той е все още достатъчно близък с Хидейоши, за да го нарича в лицето „Маймунка“.

— Не бих могъл да се съглася нито с мнението на господаря Инучийо, нито пък с вашето, господарю — обади се Канамори, който бе най-стар от събралите си.

— И защо? — полюбопитства Хидейоши, комуто разговорът явно се струваше интересен.

— Що се отнася до мен самия, аз бих казал, че един мъж е непоколебим още от петнадесетгодишна възраст.

— Та не е ли това малко рано?

— Е, погледнете вашите собствени хора по време на техния първи поход.

— Имате известно право. На петнайсет си непоколебим, на деветнайсет или двайсет — още повече, но на четирийсет вече започваш да се поотпускаш. Е, какво тогава се случва, когато навлезеш в почетната възраст?

— На петдесет или шейсет си наистина объркан.

— А на седемдесет-осемдесет?

— Почваш да забравяш, че си объркан.

Всички се засмяха.

Изглеждаше, че угощението ще продължи до вечерта, но състоянието на Кацутойо се влошаваше. Разговорът се прекъсна и Хидейоши предложи да сменят стаята. Повикаха лекар. Той веднага даде на младежа някакво лекарство; направиха и всичко възможно да затоплят помещението, в което щяха да се водят преговорите.

След като четиримата седнаха по местата си, Инучийо откри разговора с думите:

— Вярвам, че сте получили от господаря Нобутака писмо, в което ви съветва да се помирите с господаря Кацуие.

Хидейоши кимна — очевидно слушаше внимателно. Инучийо му напомни за общия им дълг като служители на Нобунага и след това открито призна, че тъкмо Хидейоши изпълни този свой дълг в най-голяма степен от всички. После обаче се стигнало дотам, хората да сметнат, че той има разногласия с останалите старши служители, че пренебрегва господаря Самбоши и работи само за своя собствена изгода. Дори и това да не е истина, Инучийо смята, че е жалко, дето действията на Хидейоши дават повод за такива мнения.

Предложи на Хидейоши да види положението от гледната точка на Нобутака или Кацуие. Единият се разочарова наскоро в очакванията си, другият пък изпитва оправдано безпокойство. Кацуие, когото наричаха „Демона“, сега не успя да настигне Хидейоши. Та нима и на съвета в Кийосу той не отстъпи пред него?

— И така, няма ли да прекъснете тази вражда? — запита накрая Инучийо. — Това всъщност не е грижа за страничен човек като мен, но семейството на господаря Нобунага е така или иначе замесено във всичко това. Не подобава неговите служители да спят в обща постеля и да сънуват различни сънища.

Докато Хидейоши слушаше думите на Инучийо, погледът в очите му сякаш се промени. Вината за взаимната вражда бе хвърлена на него и сега се очакваше решително да отхвърли обвинението.

Хидейоши обаче кимна енергично.

— Напълно прав сте — отвърна той с въздишка. — Аз наистина нямам вина и ако трябва да изредя нещата, които ме оправдават, ще трябва да натрупам тук цяла словесна планина. Когато обаче погледна на положението по начина, по който ми го описахте, ми се струва, че изглежда съм отишъл твърде далеч. В този смисъл не съм бил прав. Оставям всичко във вашите ръце, Инучийо.

Така преговорите завършиха необикновено бързо. Хидейоши говори така открито, че пратениците останаха малко стреснати. Инучийо обаче добре познаваше стария си приятел.

— Много съм ви благодарен. Само тези думи са достатъчни, за да оправдаят целия ни път от север дотук — отвърна той с подчертано задоволство.

Фува и Канамори обаче се пазеха да дадат преждевременно израз на радостта си. Инучийо разбираше причината за тяхното мълчание и направи още една крачка.

— Но, господарю Хидейоши, ако има нещо, с което господарят Кацуие да е предизвикал недоволството ви, аз се надявам да го изразите ясно сега. Боя се, че мирната спогодба няма да трае дълго, ако нещо остане скрито. Няма да пожаля усилия за отстраняването на всяка една трудност, каквато и да се окаже тя.

— Това не е необходимо — отвърна засмян Хидейоши. — Та нима аз съм от хората, които оставят в себе си да ги гложди нещо скрито? Казал съм на господаря Нобутака и на господаря Кацуие всичко, което бих искал да им кажа. Вече им пратих дълго писмо с подробни обяснения.

— Да, писмото ни беше показано, преди да тръгнем от Китаношо. Господарят Кацуие смята, че всичко, което сте му писали, е разумно и ще трябва да бъде обсъдено по време на преговорите.

— Разбрах, че господарят Нобутака дал предложение за тях, след като прочел писмото ми. Бях особено внимателен да не подразня господаря Кацуие преди вашето идване тук, Инучийо.

— Е, вие знаете, че на по-старшия служител при всички случаи се полага уважение. Но и аз самият помня, че на няколко пъти съм дръпвал „Демона“ Шибата за опашката.

— Трудно е да направиш каквото и да било, без да я дръпнеш. Дори още докато бяхме млади, този „Демон“ много плашеше — даже мен. Всъщност Демонът бе дори по-страшен от промените в настроението на Нобунага.

— Чухте ли това? — засмя се Инучийо. — Чухте ли това, господа?

Другите двама също се заразиха от смеха му. Такива неща, казани пред тях, надали бяха все пак злословене за техния господар зад гърба му. По-скоро и двамата си помислиха, че същото това усещане им е добре познато.

Трудно разгадаем е умът на човека. От този миг нататък Канамори и Фува се почувстваха по-спокойни пред Хидейоши и вече не държаха под око Инучийо, както преди.

— Смятам, че това събитие е наистина радостно — отбеляза Канамори.

— Трудно бихме могли да сме по-щастливи от сега — добави Фува. — И още, трябва да ви благодаря за вашето великодушие — сега задачата ни е изпълнена, а честта — спасена.

На следващия ден обаче съмненията на Канамори се възвърнаха и той каза на Фува:

— Ако се върнем при господаря в Ечидзен, без господарят Хидейоши да се е обвързал с нищо писмено, няма ли споразумението да изглежда малко несигурно?

Преди да си тръгнат, те отидоха в крепостта, за да се срещнат още веднъж с Хидейоши и да му поднесат почитанията си.

Пред главния вход чакаха няколко слуги и коне и пратениците помислиха, че Хидейоши трябва да има гости. Всъщност обаче самият той излизаше навън. Тъкмо в този момент прекрачваше прага на главното укрепление.

— Радвам се, че дойдохте — започна Хидейоши. — Е, нека влезем.

И като се обърна, поведе гостите си към една стая.

— Добре се посмяхме снощи. Благодарение на вас тази сутрин спах до късно.

И наистина Хидейоши изглеждаше така, сякаш току-що е станал от леглото и си е измил лицето. Тази сутрин обаче всеки от пратениците беше по свой начин променен — сякаш се е събудил вече не същия човек.

— Бяхте дори прекомерно гостоприемен при толкова много задължения, които имате. Днес се връщаме у дома — каза Канамори.

Хидейоши кимна.

— Така ли? Е, моля ви, щом се върнете, предайте поздравите ми на господаря Кацуие.

— Сигурен съм, че той ще бъде много доволен от изхода на нашия разговор.

— За мен бе радостно дори само това, че вие дойдохте тук като пратеници. Сега всички онези, които биха искали да ни скарат, ще бъдат разочаровани.

— Но не бихте ли могли, моля, да вземете четката си и да подпишете една тържествена клетва — просто за да спрете приказките на хора като тези? — вметна Канамори.

Значи това било. Ето какво се бе оказало толкова важно за пратениците тази сутрин. Разговорът беше преминал твърде гладко и те бяха започнали да се съмняват в силата на изречените думи. Дори и да съобщят на Кацуие за всичко казано, без някакъв вид писмено обещание това щяха да са само едни празни приказки.

— Добре.

По лицето на Хидейоши се четеше пълно съгласие.

— Ще ви дам такова обещание и ще очаквам същото от господаря Кацуие. Това обаче няма да засяга само господаря Кацуие и мене. Ако не бъдат прибавени имената и на останалите стари военачалници, документът ще бъде безполезен. Веднага ще говоря с Нива и Икеда. Това е напълно приемливо, нали?

Погледът на Хидейоши срещна този на Инучийо.

— Разбира се, говорете с тях — отвърна с ясен глас човекът насреща.

Очите му прочетоха всичко, което беше в сърцето на Хидейоши; преди дори да тръгне от Китаношо, той вече бе прозрял бъдещето. Даже и да можеше да бъде наречен хитрец, Инучийо не беше с лоши намерения.

Хидейоши се изправи.

— Аз самият тъкмо се канех да тръгвам. Ще ви изпратя до града долу.

Излязоха заедно от укреплението.

— Днес не съм виждал господаря Кацутойо. Той тръгна ли си вече? — попита Хидейоши.

— Още не се чувства добре — отвърна Фува. — Оставихме го там, където бяхме отседнали.

Яхнаха конете си и яздиха до кръстопътя в града под крепостта.

— Накъде тръгвате днес, Хидейоши? — попита Инучийо.

— Както обикновено, отивам в Киото.

— Е, тогава ще се разделим тук. Тепърва трябва да се върнем в жилищата си и да се приготвим за пътуването.

— Бих искал да намина при господаря Кацутойо — каза Хидейоши, — за да видя дали се е пооправил.

Инучийо, Канамори и Фува се върнаха в Китаношо на десети същия месец и веднага се явиха пред Кацуие. Господарят остана предоволен, че замисълът му за установяване на мним мир се е осъществил дори по-успешно, отколкото очакваше.

Скоро след това той тайно събра своите най-доверени служители и им каза:

— До края на зимата ще пазим мира. Веднага щом снегът се разтопи, с един удар ще пометем нашия стар враг.

Направил първата стъпка към осъществяване на плана си — сключването на мир с Хидейоши, Кацуие изпроводи нов пратеник — този път при Токугава Иеясу. Това стана в края на единадесетия месец.

През последната половин година — значи от шестия месец насам — Иеясу отсъстваше от сцената на политиката. След станалото в храма Хоно вниманието на цялата страна се оказа заето с въпроса за запълването на празнината, зейнала след така внезапното рухване на главната опора на властта. През това време, докато никой нямаше възможност да отклони вниманието си встрани, Иеясу пое по свои отделен път.

По време на убийството на Нобунага той се намираше на излет в Сакай и едва успя да се върне жив в родната област. Веднага даде заповед за военни приготовления и навлезе с войската си чак до Наруми. Подбудата на действията му обаче бе доста по-различна от тази, която накара Кацуие да прекоси от Ечидзен Янагасе.

Щом чу, че Хидейоши е стигнал до Ямадзаки, Иеясу заяви:

— Нашата област е в пълна безопасност.

След това се върна с войниците си в Хамамацу.

Иеясу никога не се беше смятал за човек от същата важност като висшите служители на Нобунага. Бе просто съюзник на рода Ода, докато Хидейоши и Кацуие бяха военачалници на Нобунага. Питаше се защо трябва да взима участие в борбата между служителите и защо да се сражава, за да вади някой с неговите ръце кестените си от огъня. Сега за него съществуваше нещо много по-важно. От известно време нетърпеливо дебнеше подходящ случай за разширяване на земите си в Кай и Шинаро — двете области, с които неговата граничеше. Докато Нобунага беше жив, не можеше свободно да осъществи желанията си и сега изглежда се откриваше възможност, по-добра от която надали можеше да се очаква.

Човекът, който неблагоразумно отвори на Иеясу път към тази цел и който му даде чудесна възможност да я постигне, бе Ходжо Уджинао, господарят на Сагами — друг един от хората, които се възползваха от станалото в храма Хоно. Щом се реши, че времето е назряло, една голяма петдесетхилядна войска на Ходжо навлезе в предишните владения на рода Такеда в Кай. Нашествието беше с такива размери, сякаш Уджинао просто е взел в ръката си четка и е драснал с нея върху картата, за да завладее после всичко, което е покрил с един замах на ръката.

Станалото даде на Иеясу отличен повод да прати войски. Отрядът, който отиде на бойното поле обаче, наброяваше само осем хиляди души. Преди още да е изчакала главните сили, около трихилядната челна дружина на Иеясу успя да спре едно поделение на Ходжо от около десет хиляди души. Войната продължи повече от десет дни. Накрая войската на Ходжо не можеше да предприеме друго освен опит за последен отпор или — както се надяваше Иеясу и както в крайна сметка се случи — да моли за мир.

„Йошу се дава на Ходжо, а двете области Кай и Шинано се присъждат на рода Токугава.“

Такова бе постигнатото споразумение и то точно отговаряше на намеренията на Иеясу.

Пратениците на Шибата Кацуие пристигнаха на единадесетия ден от дванадесетия месец. Конете и пътните им дрехи бяха покрити със снега на северната област. Първо ги поканиха да си починат в стаите за гости в Кофу. Групата беше голяма и се водеше от двама старши служители на рода Шибата — Шукуя Шичидзаемон и Асами Досей.

Два дни се стараеха да запълват времето им. С други думи, изглеждаше, че ще откажат да ги приемат.

Ишикава Кадзумаса ги засипваше с извинения и обясняваше, че Иеясу още бил зает с военни дела.

Пратениците недоволстваха от хладината, с която ги приемат. В отговор на множеството подаръци от името на рода Шибата служителите на Токугава просто приеха списък на вещите и въобще не отвориха повече дума за тях. На третия ден Иеясу се съгласи да се срещне с тях.

Беше тъкмо посред една особено сурова зима. При все това Иеясу седеше в голяма стая, в която нямаше и помен от огнище или друго отопление. Не приличаше на човек, който от младини е бил изложен на несгоди и превратности. Бузите му бяха добре закръглени. Големите уши придаваха някаква тежест на цялата му осанка, също като кръглите дръжки на железен чайник. Посетителите се запитаха може ли този човек, все още само на четиридесет, да бъде наистина голям военачалник.

Ако като пратеник бе дошъл Канамори, той бързо щеше да отбележи, че изразът „на четиридесет — непоколебим“ напълно приляга на мъжа пред него.

— Благодаря ви, че идвате чак дотук с толкова много приятелски дарове. В добро здраве ли е господарят Кацуие?

Говореше с изключително достойнство и гласът му, макар и тих, веднага вдъхваше уважение. Служителите му се бяха втренчили в двамата пратеници, които се почувстваха като представители на подчинен род, донесли годишния данък. Да предадат посланието на своя господар сега щеше да е направо унизително. Нямаха обаче избор.

— Господарят Кацуие ви поздравява за завоюването на областите Кай и Шинано. В знак на добри чувства той ви праща тези подаръци.

— Нима господарят Кацуие ви е пратил тук с поздравления, след като толкова дълго не бяхме поддържали връзка? Бога ми, това е извънредно учтиво.

И така, пратениците потеглиха обратно за дома с наистина лош привкус в устата след всичко станало. Иеясу така и не им предаде нищо, което да кажат на Кацуие. Трудно щеше да им е да съобщят на своя господар, че повелителят на Мино не е казал и една добра дума за него, какво остава за хладното отношение към тях самите.

Особено унизително бе, че Иеясу не даде никакъв отговор на топлото писмо, което Кацуие му бе пратил. Накратко, пътуването им не само завърши с пълен провал, но и излезе тъй, че Кацуие се унизи пред Иеясу много повече, отколкото би било необходимо за постигане на целите му.

Двамата пратеници обсъждаха станалото не без известна тревога. Естествено, на първо място в мрачните им мисли стоеше Хидейоши, но и старите противници Уесуги не оставаха много по-назад. Към тези опасности се прибавяше и заплахата от неразбирателства между родовете Шибата и Токугава… Можеха само да се молят това да не се случва.

Бързината на промените обаче винаги изпреварва плахите очаквания на хора като тези. Горе-долу по времето, когато двамата се върнаха в Китаношо, дадените миналия месец обещания бяха нарушени и малко преди края на годината Хидейоши тръгна в настъпление към северна Оми. В същото това време Иеясу по неизвестни причини се оттегли в Хамамацу.

Минали бяха около десет дни, откакто Инучийо се върна в Китаношо. Доведеният син на Кацуие, Кацутойо, принуден досега поради болест да остане в крепостта Такарадера, най-сетне се възстанови и отиде да се сбогува със своя домакин.

— Никога няма да забравя добрината ви — каза той на Хидейоши.

Последният изпрати Кацутойо чак до Киото и се погрижи да му осигури най-удобното възможно пътуване до крепостта Нагахама.

Кацутойо се нареждаше между най-високопоставени хора в рода Шибата, но Кацуие го отбягваше, а останали в рода не го обичаха много. Любезното отношение на Хидейоши накара младежа да промени мнението си за врага на своя втори баща.

През почти половината месец, откакто бе изпратил последователно Инучийо и Кацутойо, Хидейоши не се занимаваше нито със строеж на крепости, нито със събитията в Киото. Вниманието му по-скоро беше насочено в някаква неизвестна нова посока.

В началото на дванадесетия месец Хикоемон, пратен преди това в Кийосу, се върна при господаря си. С това завърши спокойния период на почивка, в който Хидейоши навлезе след съвета в Кийосу. Сега пуловете върху дъската за го на държавната политика отново се раздвижваха.

Хикоемон бе отишъл в Кийосу, за да убеди Нобуо, че тайните кроежи на неговия брат Нобутака стават все по-заплашителни и че напоследък Кацуие съвсем явно се готви за война. В нарушение на подписания след съвета в Кийосу договор Нобутака не е преместил господаря Самбоши в Адзучи, а го държи затворен в своята собствена крепост в Гифу. За законния наследник на властта в рода Ода това е равнозначно на заложничество.

Хидейоши продължаваше посланието си с обяснения, че за да се приключи с всичко това, ще е необходимо да бъде нанесен удар на Кацуие — водача на заговора и причината за размирицата — по времето, докато Шибата не могат да се придвижват заради снега.

Нобуо от самото начало беше пристрастен и очевидно бе, че не харесва Кацуие. Той със сигурност не вярваше, че за в бъдеще ще може да се опира на Хидейоши, но този все пак бе много по-добър избор от повелителя на Шибата. Нямаше значи причина да откаже на предложението на Хидейоши.

— Господарят Нобуо се показа твърде благоразположен — съобщи Хикоемон. — Каза, че ако вие, господарю, лично вземете участие в похода срещу Гифу, той самият също ще се присъедини към вас. Не просто даде отговор на нашето послание, а изглеждаше, че направо ни насърчава.

— Въодушевен ли беше? Наистина, почти си го представям.

Хидейоши се замисли над тъжната развръзка, която навярно предстоеше. Ето благородната издънка на прославен род, но и човек, чийто нрав ще направи спасяването му трудно един ден.

Въпреки всичко станалото сега бе добре за него. Преди смъртта на Нобунага Хидейоши никога не би бил сред тези, които ще извадят наяве собствените си стремежи или големи замисли, но след нея — и особено подир битката при Ямадзаки — той осъзна действителната възможност да стане владетел на страната. Вече не криеше нито самоувереността, нито гордостта си.

Имаше и друга една осезаема промяна. Човек, който иска да стане върховен управител в държавата, бива обикновено обвиняван, че желаел да разшири собствената си власт. Напоследък обаче хората започваха да мислят за Хидейоши като за естествения приемник на Нобунага.

Съвсем внезапно пред главната порта на храма Сококу се събра сякаш малка армия. Войници пристигаха от запад, север и юг, за да застанат под знамето със златното листо. Накрая в центъра на Киото се строи значителна сила.

Бе седмият ден на дванадесетия месец. Утринното слънце светеше над главите на войниците, вятърът бе сух и бръснещ.

Хората нямаха представа какво ще стане. Голямата погребална служба през десетия месец бе проведена с великолепие и тържественост. Гражданите лесно се объркваха от привидното. Израженията по лицата им сочеха, че са се заблуждавали с мисълта, че засега няма да има нова война.

— Господарят Хидейоши лично язди в най-първата редица. Тук са отрядите на Цуцуи и войската на господаря Нива.

Гласовете покрай пътя обаче недоумяваха накъде ли тръгва този поход. Криволичещата редица от доспехи и шлемове бързо мина през Кеаге и се събра с частите, които чакаха при Ябасе. Бойните кораби, които прекарваха войниците, зацепиха в дълъг ред вълните пред себе си, а войската, поела по сухо, се разположи за три нощи на стан в Адзучи и на десети се появи в крепостта Саваяма.

На тринадесети Хосокава Фуджитака и неговият син Тадаоки пристигнаха от Тамба и незабавно помолиха да се срещнат с Хидейоши.

— Радвам се, че сте дошли — посрещна ги топло той. — Предполагам, че снегът доста ви е попречил.

Като се вземе предвид сегашното им положение, Фуджитака и синът му навярно бяха прекарали последните шест месеца с усещането, че стъпват по тънък лед. Мицухиде и Фуджитака бяха верни приятели още от времето дълго преди да дойдат на служба при Нобунага. Съпругата на Тадаоки бе дъщеря на Мицухиде. Отделно от това, между служителите на двата рода съществуваха много други връзки. Тъкмо по тази причина Мицухиде беше сигурен, че по време на бунта Фуджитака ще премине със сина си на негова страна.

Този обаче не подкрепи своя приятел. Ако се беше оставил да го разколебаят личните чувства, неговият род сигурно щеше да загине заедно с този на Акечи. Със сигурност се е чувствал така, все едно реди яйца едно върху друго, като се опитва да ги опази да не се счупят. Да действа с външна предпазливост и вътрешна сдържаност трябва да се е оказало изключително болезнено за него. Съпругата на Тадаоки бе спасена, но тази проява на великодушие даде повод за вътрешни борби в рода.

Хидейоши вече бе оправдал рода Хосокава и зачел проявената от него вярност. Така главата на този род сега се радваше на неговото гостоприемство. Щом погледна към Фуджитака, Хидейоши веднага забеляза, че за последната половин година косата по слепоочията му е побеляла като скреж. Помисли си, че този човек е наистина мъдър, но в същото време проумя, че за да може при събития като тези някой да вземе твърдо решение и да не допуска след това грешки, ще трябва да плати за това със стопена плът и побелели коси. Всеки път щом погледнеше към Фуджитака, без да иска изпитваше съжаление към него.

— От другата страна на езерото и откъм града под крепостта се чува барабан и вие явно се готвите за нападение. Надявам се да ни окажете честта моят син да бъде в челния отряд — започна Фуджитака.

— Обсадата на Нагахама ли имате предвид? — отвърна Хидейоши.

Опитваше се сякаш да отклони разговора, но след това продължи с по-друг тон:

— Ще нападнем по вода и по суша. Трябва обаче да знаете, че истинската цел на пристъпа е вътре в крепостта, а не самата крепост. Сигурен съм, че тази вечер служителите на Кацутойо ще дойдат при нас.

Фуджитака се замисли над думите на Хидейоши и още веднъж си спомни старата поговорка: „Който дава добра почивка на хората си, ще може после да ги използва за отчаяни усилия.“

Като погледна към Хидейоши, синът на Фуджитака също се сети за нещо. Докато съдбата на рода Хосокава още не бе решена и той стоеше на кръстопът, всички техни служители се събраха, за да обмислят как да се действа в бъдеще. Тогава Фуджитака заговори и направо посочи решението, което трябва да се вземе:

— От това поколение познавам само двама наистина необикновени мъже — единият е господарят Токугава Иеясу, другият — несъмнено господарят Хидейоши.

Сега, като си спомняше тези думи, младежът не можеше да не се запита дали те са истина. Това ли е, което баща му нарича необикновен мъж? Нима Хидейоши наистина е единият от двамата най-бляскави пълководци в страната?

Когато се оттеглиха в жилището, където бяха отседнали, Тадаоки даде израз на съмненията си.

— Навярно не разбираш — промълви Фуджитака в отговор. — Още ти липсва опит.

Улови недоволния поглед на своя син и като се досети какво си мисли той тайно, добави:

— Колкото повече се приближаваш до някоя голяма планина, толкова по-трудно ти е да прецениш височината й. Когато пък започнеш да я изкачваш, изобщо няма да можеш да усетиш колко се издигаш нагоре. Ако се вслушаш в това, което говорят хората и сравниш думите им, ще разбереш, че повечето всъщност не са видели цялата планина, а само някой отделен връх или долина и при това си въобразяват, че знаят вече всичко за нея. Те обаче просто правят преценки за цялото, като са видели само една част от него.

Съмненията останаха в ума на Тадаоки въпреки урока, който получи. Той обаче знаеше, че баща му има на този свят опит, много по-голям от неговия и сега не можеше да направи друго, освен да приеме това, което му се казва.

За изненада на повечето, два дни след пристигането на отрядите крепостта Нагахама премина в ръцете на Хидейоши, без да е пожертван нито един войник. Стана точно така, както Хидейоши предвиди пред Фуджитака и сина му: „Крепостта ще бъде превзета отвътре.“

Пратениците бяха трима от старшите служители на Шибата Кацутойо. Те донесоха писмено обещание, в което техният господар и всичките му служители се задължаваха да се подчиняват и да служат на Хидейоши.

— Разумно постъпват — заяви Хидейоши с очевидно задоволство.

Според условията на писмото, владенията на крепостта щяха да останат същите като преди и Кацутойо щеше да продължи да властва над нея.

Когато Хидейоши се отказа от Нагахама, хората се учудиха колко бързо се примирява той със загубата на такова ключово във военно отношение място. Цялата обсада премина така лесно, сякаш някой просто прехвърли укреплението от лявата си ръка в дясната.

Дори и да беше помолил за подкрепления от Ечидзен обаче, Кацутойо нямаше да ги получи заради тежкия сняг. При това Кацуие само щеше да се отнесе с него грубо, също както бе постъпвал и преди. Когато доведеният му син се разболя по време на пратеничеството при Хидейоши, Кацуие показа гнева си пред целия свой род.

— Да се радва на гостоприемство на Хидейоши, докато се преструва, че е болен и после да се върне, след като си е прекарал няколко дни като негов гост — този младеж е пълен глупак.

Мълвата за грубите думи на баща му накрая стигна до ушите и на Кацутойо.

Сега, обградена от войската на Хидейоши, крепостта Нагахама бе откъсната от света и той нямаше към кого да се обърне.

Старшите му служители, вече досетили се за неговите намерения, обявиха:

— Онези от хората на господаря, които имат семейства в Ечидзен, могат да се върнат там. Тези пък, които ще пожелаят да останат тук с господаря Кацутойо и да преминат към господаря Хидейоши, нека останат. Във всеки случай Негово Височество разбира, че мнозина от вас намират за трудно да примирят Пътя на самураите с това да обърнат гръб на рода Шибата и да напуснат господаря Кацуие. Всеки, който смята така, може без колебание да се оттегли.

За миг всичко наоколо се изпълни с напрежение. Мъжете просто наведоха глави с горчив израз по лицата и малцина от тях възразиха на казаното. Същата вечер се вдигнаха чаши със саке за почетна раздяла между господар и служители, но по-малко от една десета от хората се върнаха в крайна сметка в Ечидзен.

Така Кацутойо скъса връзката си със своя втори баща и стана съюзник на Хидейоши. Отсега нататък той официално бе под негово началство. Такава обаче беше само външната страна на нещата. Дълго преди да се е случило всичко това, сърцето на Кацутойо вече приличаше на малка птичка, която Хидейоши храни в кафеза си.

Както и да е, сега Нагахама беше завладяна успешно. За Хидейоши обаче това не бе нищо повече от стъпка по пътя към Гифу — главната твърдина на Нобутака.

Проходът при Фува беше прословут като място, трудно за пресичане през зимата. Времето в долината на Секигахара беше особено неблагоприятно.

Въпреки това от осемнадесетия до двадесет и осмия ден на месеца бойците на Хидейоши преминаха през Секигахара. Войската беше разделена на отряди, на свой ред съставени от дружини — товарни коне, стрелци с пушка, копиеносци, конни войници и пехотинци. Всички напредваха въпреки снега и калта. Два дни бяха нужни на около тридесетте хиляди на Хидейоши, за да премине в Мино.

Главният стан бе разположен при Огаки. Оттам Хидейоши предприе нападения и завзе всички по-малки укрепления наоколо. Веднага съобщиха за това на Нобутака, който през следващите няколко дни изпадна в пълно объркване. Надали можеше изобщо да реши какво да предприеме, още по-малко пък да тръгне на решително сражение.

Само бе кроил големи планове, но нямаше и представа как да стигне до осъществяването им. Просто влезе в съюз с хора като Кацуие и Такигава, за да може заедно с тях да нападне Хидейоши. Никога обаче не беше очаквал той самият да бъде нападнат от него.

Загубил вече изцяло самообладание, Нобутака остави съдбата си в ръцете на своите старши служители. Веднъж стигнало се до сегашното положение обаче, и тези ръце бяха вече вързани.

Старшите служители нямаха какво друго да сторят, освен да дойдат да се молят в стана на Хидейоши, също както постъпиха тези на Кацутойо. Майката на Нобутака бе пратена там като заложница; същото трябваше да направят със своите майки и служителите.

Нива се помоли на Хидейоши да пожали живота на Нобутака. Както и можеше да се очаква, Хидейоши го направи. След като се съгласи засега да спрат военните действия, той се усмихна на пратениците на Нобутака и попита:

— Вразуми ли се господарят Нобутака? Дано небето да го е дарило с разсъдък.

Заложниците бяха незабавно пратени в Адзучи. Веднага след това Самбоши, дотогава държан в Гифу, бе предаден на Хидейоши и също се пренесе там.

Младият господар беше поверен на грижите на Нобуо. Натоварил го с тази отговорност, Хидейоши се завърна като победител в Такарадера. Два дни след връщането му се паднаха празненствата за Новата година. След това дойде и първият ден от единадесетата година на Теншо. Слънчевите лъчи от сутринта бляскаха по снега, нападал наскоро по клоните на засадените в двора на подновената крепост дървета.

Наоколо се носеше вкусния мирис на новогодишни оризови сладки. Повече от половин ден по коридорите ехтеше шума на празничните барабани. По пладне обаче от главното укрепление дойде известие: „Господарят Хидейоши тръгва за Химеджи!“

Пристигна в крепостта малко преди полунощ на първия ден от новата година. С влизането в двора на укреплението бе посрещнат от пламъците на напалени големи огньове. Най-голяма обаче бе радостта не на Хидейоши, а на хората му, които станаха свидетели на забележителна гледка — всички служители и семействата им се бяха събрали пред главната порта на крепостта, за да посрещнат своя господар.

Като слезе от седлото, той подаде поводите на един слуга и за миг вдигна поглед към главната кула. През шестия месец предишното лято, точно преди отрядите му да тръгнат към Ямадзаки и да дойде голямата победа, с която отмъсти за Нобунага, Хидейоши бе стоял пред същата тази порта и се бе питал, дали ще се върне тук жив.

Последната му заповед към служителите тогава беше недвусмислена: „Ако чуете, че съм победен, избийте цялото ми семейство и изгорете крепостта до основи.“

Сега, точно в полунощ в началото на новата година, той отново бе в Химеджи. Ако по онова време за миг се беше поколебал и бе спрял, за да помисли за своята майка и съпруга в Нагахама, надали щеше да може да се сражава с отчаяността на човек, който очаква да намери в битката смъртта си. Мощта на Мори щеше сега да го притиска от запад, а Акечи щяха все така да крепнат на изток.

И за отделния човек, и за страната като цяло разликата между възхода и падението често се равнява на избор между живота и смъртта.

Хидейоши обаче не се беше върнал да почива след изпитанията си. Веднага щом влезе в главното укрепление и преди още да е свалил пътните дрехи, той се срещна с началниците на крепостта. Внимателно изслуша сведенията им за събитията на запад и състоянието на околните владения.

Беше втората половина на Часа на плъха — полунощ. Служителите на Хидейоши не се грижеха за собственото си изтощение, но се тревожеха, че напрежението може да започне да се отразява на здравето на господаря им.

— Почитаемата ви майка и господарката Нене ви чакат от вечерта. Защо не влезете при тях, за да ги успокоите, че сте добре? — предложи зетят на Хидейоши, Мийоши.

Щом пристъпи в стаята, Хидейоши завари майка си, Нене, племенниците и балдъзите да го чакат. Макар изобщо да не бяха спали от снощи, те сега го посрещнаха в редица, чинно коленичили с допрени до пода длани. Хидейоши мина покрай сведените им глави, като се усмихваше с блясък в очите. Накрая застана пред възрастната си майка и й каза:

— Тази Нова година имам малко свободно време и сега се връщам да бъда с вас.

Докато поздравяваше майка си, Хидейоши досущ приличаше на „онова момче“, както тя така често го наричаше.

При думите му лицето на старата жена грейна от радост под голямата качулка от бяла коприна.

— Пътят, който си избрал, е пълен с какви ли не трудности — каза тя. — Особено последната година не беше никак лесна. Ти обаче издържа на всичко.

— Тази зима е по-студена от която и да било друга, откакто се помня — отбеляза Хидейоши, — но вие изглеждате много добре, майко.

— Казват, че възрастта се навлича като дреха. Ето, че вече облякох седемдесетата си година. Живях дълго — много повече, отколкото очаквах. Никога не съм мислила, че ще живея толкова.

— Не, не. Трябва да живеете до сто. Та не виждате ли, че съм още момче.

— Тази година ще навършиш четирийсет и шест — отвърна със смях старицата. — Как може да си още момче?

— Но не сте ли вие, майко, която от сутрин до вечер все говори за мен като за „онова момче“?

— Това е просто навик.

— Е, надявам се винаги да ме наричате така. Да ви призная, макар все повече да остарявам, умът ми все не може да настигне годините. А и, мамо, ако ви нямаше тук, щях да загубя най-скъпото си и да няма вече към какво да се стремя. Няма да мога да раста повече.

Мийоши, който се появи зад гърба му, завари Хидейоши все така погълнат в разговора с майка си. Изненадан той каза:

— Не сте ли свалили още дрехите си от пътя, господарю?

— А, Мийоши. Защо не седнете?

— Бих искал, но няма ли вие първо да се изкъпете?

— Да, прав сте. Води ме към банята, Нене.

Кукуригането на петела изненада Хидейоши. Прекара по-голямата част от нощта в разговори и спа съвсем кратко. Призори се облече в тържествено кимоно и празнична шапка и отиде да се помоли пред олтара на крепостта. После яде оризови сладки и супа в стаята на Нене. След това тръгна към главното укрепление. Днес, на втория ден от новата година, редицата от хора, дошли в крепостта да му поднесат благопожеланията си, изглеждаше безкрайна.

Хидейоши поздравяваше всеки поотделно и му предлагаше чаша саке. Лицата на гостите бяха весели и бодри. Като минеше през главното и западното укрепление, човек виждаше, че стаите до една са препълнени с тях — там една група припяваше стихове от пиеса Но, тук път други рецитираха стихове. Дори по обед потокът от посетители не спря.

До пети Хидейоши се погрижи за всичко, което имаше да се върши в Химеджи и вечерта на същия ден изненада служителите си, като им обяви че утре заминава за Киото. Всички се спуснаха да подготвят нещата навреме. Бяха смятали, че господарят им ще остане в крепостта до средата на месеца — а и до обяд Хидейоши не бе дал и най-малък знак, че се кани да си тръгва.

Едва много по-късно хората разбраха какво го е накарало да постъпи по този начин. Хидейоши винаги действаше бързо и никога не пропускаше добра възможност.

Секи Моринобу бе началник на крепостта Камеяма в Исе. Макар и на думи да беше служител на Нобутака, той сега се намираше в приятелски отношения с Хидейоши. През време на празниците Секи тайно дойде в Химеджи, за да поздрави господаря за Новата година.

Докато се срещаше с Хидейоши, от Исе пристигна вестоносец. Крепостта на Секи била превзета от главния поддръжник на Нобутака — Такигава Кадзумасу.

Хидейоши тръгна от Химеджи, без да губи нито минута. Същата вечер стигна в крепостта Такарадера, на седми влезе в Киото, на следващия ден беше в Адзучи и на девети се срещна с тригодишния Самбоши.

— Току-що поисках от господаря Самбоши позволение да вляза във война с Такигава Кадзумасу — каза Хидейоши на Секи и останалите господари, когато излезе от залата за приеми. Всички бяха като втрещени. — Зад това стои Кацуие. Трябва да завладеем Исе, преди войниците на Кацуие да са в състояние да се придвижат дотам.

От Адзучи Хидейоши излезе с призив към поддръжниците си. Писмото бе разпратено навсякъде в неговите владения, както и до други, приятелски настроени към него военачалници. Всички войни, които държат на правдата, бяха призовани да се съберат в Адзучи. Колко жалко беше за заговорниците, че дадоха повод за това събиране. В Китаношо Шибата Кацуие очакваше край съпругата си — красивата господарка Оичи — природата да свърши своето и снегът да се стопи.

Само веднъж да дойде пролетното слънце и да отвори пътищата. Обаче снежните стени, които му се бяха стрували непреодолима преграда, сега се пукаха още преди идването на пролетта.

Върху Кацуие се стовариха удар след удар — падането на крепостта Гифу, измяната на Нагахама, предаването на Нобутака. Сега пък Хидейоши се готви да нападне Исе. Чувстваше, че нито може да тръгне нанякъде, нито пък може да остане на място. Снегът по границите на областта му обаче оставаше все така дълбок като планинските проходи на Сечуан. Нито войници, нито обоз биха могли да минат през него.

Нямаше значи нужда да се тревожи от някакво нападение от страна на Хидейоши. Врагът му ще настъпи, едва когато снегът започне да се топи. Кой обаче може да каже кога ще стане това? Снегът сякаш се беше превърнал в защитна стена против неприятеля.

„Кадзумасу също е опитен войн, мислеше си Кацуие, но превземането сега на малки крепости в Камеяма и Мино е просто пилеене на усилия и при това — съвсем не в подходящия момент. Това е глупост.“ Беше като бесен.

Макар собственият му план далеч да не бе безупречен, сега той се ядосваше на Такигава Кадзумасу, предприел нападението си прекалено рано.

Дори и Кадзумасу да беше се съобразил със замисъла на Кацуие и да бе изчакал снегът да се стопи, Хидейоши, който вече прозираше намеренията на врага си, надали щеше да губи време в изчакване. С една дума, Кацуие бе надхитрен. Още откакто той прати хора да водят преговори за мир, Хидейоши беше разбрал какво всъщност крие в сърцето си.

Господарят на Шибата обаче не се канеше да остане бездеен. На два пъти той прати вестоносци — веднъж до бившия шогун Йошиаки, когото молеше да подучи Мори да нападнат от запад и после — до Токугава Иеясу.

На осемнадесетия ден от първия месец обаче, Иеясу по никому неизвестни причини тайно се срещна с най-големия син на Нобунага — Нобуо. Досега той бе обявявал строг неутралитет — какви ли бяха сега плановете му? А и защо човек, дарен с такава хитрост, се срещаше с някого, у когото това качество изобщо липсва?

Иеясу покани Нобуо, който плахо се оставяше да бъде носен от бурното течение на събитията, в своите частни покои. Там синът на Нобунага, редом с развлеченията, бе въвлечен и в тайни преговори. Иеясу се отнасяше към Нобуо точно като възрастен към дете. До каквито и изводи да стигнаха те, всичко остана в тайна. Във всеки случай Нобуо се върна в Кийосу, преливащ от радост. Видът му беше като на останал много доволен от себе си търговец, но в същото време нещо в него говореше и за гузна съвест. Изглежда, много се колебаеше дали ще може да погледне Хидейоши в очите.

А къде беше самият Хидейоши на осемнадесетия ден от първия месец? Какво правеше? Придружаван само от неколцина доверени служители, той заобиколи северния дял на езерото Бива и тайно премина през планинската област по границата между Оми и Ечидзен.

Докато оглеждаше планинските села и височините, все още покрити с дълбок сняг, Хидейоши сочеше с бамбуковата си пръчка всяко едно ключово място и непрестанно даваше нареждания.

— Това връх Тенджин ли е? И тук трябва да се издигнат няколко насипа. Започнете веднага работа и на онзи връх ето там.

На седмия ден от втория месец Хидейоши прати от Киото до рода Уесуги писмо, в което им предлагаше съюз.

Не беше сложно да се отгатне поводът за това. Шибата и Уесуги от дълги години бяха заети в кръвопролитни сражения и постоянно си оспорваха по някое парче земя по границата. Вероятно бе сега Кацуие да се опита да отстрани този стар спор, за да може да съсредоточи всичките си усилия в двубоя с Хидейоши. Твърдоглавието и гордостта му обаче надали щяха да помогнат при изпълнението на един толкова тънък план.

Два дни след като прати своето послание до Уесуги на север, Хидейоши обяви, че войската му потегля за Исе. Раздели отрядите си на три части, които поеха по три различни пътя.

Планините и билата потрепериха от бойните викове на мъжете, които крачеха под развети знамена и барабанни удари. Трите крила прекосиха централната планинска верига на Оми и Исе и се прегрупираха в околността на Кувана и Нагашима. Тук трябваше да срещнат Такигава Кадзумасу.

— Да видим първо какво разположение на войската ще избере Хидейоши за сражението — заяви Кадзумасу, когато разбра, че врагът наближава към него.

Беше напълно уверен в превъзходството си.

Всичко сега бе въпрос на време, а Кадзумасу сам бе направил грешката да започне бойните действия в погрешен момент. Договорът между Кацуие, Нобутака и него бе пазен досега в тайна дори от техните най-приближени съветници, но в нетърпението си да не пропусне някоя възможност неразумният Кадзумасу сам възпламени фитила. В Гифу и Ечидзен бяха пратени предупредителни писма. Като остави две хиляди души в Нагашима, самият Кадзумасу се премести в Кувана.

От едната си страна тази крепост бе защитена от морето, а от другата — от възвишенията зад града. Тук беше по-лесно да се отбранява, отколкото в Нагашима. Въпреки това замисълът на Кадзумасу не беше просто да се оттегли на тясната ивица суша. Хидейоши щеше да се принуди да раздели шестдесетхилядната си войска, за да нападне едновременно Гифу, Нагашима и Кувана, както и останалите крепости в околността. Така, дори и той да настъпеше с основните си сили, те нямаше да надвишават тези на Кадзумасу.

От една страна Кадзумасу бе чул, че вражеските отряди са внушителни по численост, но от друга знаеше, че те ще преминат по високите места на планините между Овари и Кай. Ясно бе, че по този труден път обозът с храната и боеприпасите ще се забави извънредно много.

С всичко това наум, Кадзумасу вярваше, че няма да е никак трудно да се справи с Хидейоши. Да го примами, да го нападне безжалостно, да издебне случай отново да вкара в играта Нобутака, да се обедини с войските от Гифу и да превземе Нагахама — всичко изглеждаше съвсем просто.

Обратно на очакванията на Кадзумасу, Хидейоши не си направи труда да превзема малките укрепления, а се насочи право към главната твърдина на неприятеля. По това време при него започнаха да пристигат бързи известия от Нагахама, Саваяма и Адзучи. Положението не беше лесно — облаците и ветровете всеки ден можеха да докарат някоя нова беда.

Първото писмо гласеше: „Предните отряди от Ечидзен преминаха Янагасе. Част от тях скоро ще навлезе в северна Оми.“

Следващият вестоносец носеше подобна новина: „Търпението на Кацуие най-сетне се е свършило. Вместо да чака топенето на снега, той е наел двадесет или тридесет хиляди работници, които да го изринат от пътищата.“

Нов, трети вестоносец съобщи колко сериозно е положението: „Отрядите на Шибата са тръгнали от Китаношо навярно около втория ден от третия месец. На пети предните им части вече бяха стигнали чак до Янагасе в Оми. На седми едно поделение застраши нашите позиции на връх Тенджин, а други подпалиха селата Його, Имаичи и Сакагучи. Главната войска от около двайсет хиляди души начело с Шибата Кацуие и Маеда Инучийо постоянно настъпва на юг.“

— Веднага вдигайте шатрите — заповяда Хидейоши.

После добави:

— Тръгваме за северна Оми.

Като повери похода към Исе на Нобуо и Уджисато, той насочи частите си към Оми. На шестнадесети стигна до Нагахама, а на следващия ден хората му вървяха вече по криволичещия път, водещ покрай езерото за северната част на Оми. Самият Хидейоши яздеше. Пролетният ветрец разхлаждаше лицето му и вееше над него пълководческото знаме със златното листо.

На границата с Оми, в планинската верига Янагасе, новият сняг се стелеше на преспи по склоновете. Вятърът, който духаше над околността и се носеше от север към езерото, още беше достатъчно студен, та от него носовете на войниците да почервенеят. На смрачаване отрядите се разделиха, за да заемат положение за битка. Хората почти можеха да надушат противника. При все това не се виждаше и един стълб дим от вражески огън и нито един неприятелски войник.

Началниците обаче посочиха на хората си къде се крият вражеските отряди.

— В подножието на връх Тенджин и около Цубакидзака има поделения на Шибата. Голям брой противници има разположени и в околността на Киномото, Ямаичи и Сакагучи. Затова бъдете нащрек, дори и когато спите.

Бледата вечерна мъгла обаче се прокрадна над лагера и всичко заизглежда толкова мирно, та надали можеше да се повярва, че наблизо се води война.

Внезапно в далечината се чуха накъсани изстрели — всички откъм страната на Хидейоши. През цялата нощ не последва и едно изгърмяване в отговор. Нима неприятелят спеше?

На сутринта стрелците, пратени да проверят предните линии на противника, се отдръпнаха. Хидейоши нареди на началниците на стрелковия отряд да се явят в шатрата му и там внимателно изслуша техните донесения за разположението на противника.

— Видяхте ли нещо, което да сочи, че тук са отрядите на Саса Наримаса? — попита той.

Искаше просто да бъде сигурен. И тримата командири отвърнаха по един и същи начин:

— Знамената на Саса не се виждат никъде.

Хидейоши кимна и прие, че Саса може наистина да го няма. Дори и да се беше появил, Кацуие нямаше да може да се освободи от грижите за Уесуги, които продължаваха да го дебнат в гръб. Хидейоши допусна, че Саса е бил оставен в тила тъкмо по тази причина.

Дадоха заповед за закуска. През време на поход се носеха готови дажби — оризови топки, оваляни във фасулена каша и завити в дъбови листа. Докато дъвчеше шумно ориза си, Хидейоши поведе разговор със своите оръженосци. Преди да е изял и половината, другите вече бяха свършили.

— Вие не си ли дъвчете храната? — попита той.

— А вие не се ли храните доста бавно, господарю? — отвърнаха младежите. — Ние сме навикнали да ядем бързо и да серем бързо.

— Така и трябва — отбеляза Хидейоши. — Добре е да се сере бързо, предполагам, но защо всички не опитате да ядете като Сакичи?

Оръженосците погледнаха Сакичи. Също като Хидейоши, той беше изял ориза си едва наполовина и го предъвкваше внимателно като старица.

— Ще ви кажа и защо — продължи Хидейоши. — В дни, когато ще има битка, наистина е добре да се яде бързо, но ако си обсаден в крепост и припасите са ограничени, тогава е по-различно. В такова време човек разбира колко е добре да се храни бавно — и за снабдяването на крепостта, и за неговото собствено здраве. Също и ако си навътре в планините и се готвиш да прекараш дълго време без припаси, се налага да дъвчеш каквото и да било — корени или листа — за да залъжеш просто стомаха си. Доброто дъвчене на храната е въпрос от ежедневието и ако не си насадите този навик, после, когато дойде времето, няма да може да свикнете с това.

Внезапно той стана от походното си столче и махна с ръка:

— Хайде. Дайте да изкачим връх Фуморо.

Фуморо беше един от няколкото върха, които се издигаха по северния край на двете езера — по-малкото Його и по-голямото Бива. От село Фуморо в подножието до самия връх той беше висок почти осемстотин метра, а дотам имаше още към две левги път. Ако някой пътник би поискал да изкатери стръмния склон, трябваше да отдели за това поне половин ден.

— Тръгва!

— Къде отива така изведнъж?

Войниците, които пазеха стража край Хидейоши, забелязаха отдалечаващите се фигури на оръженосците и се затичаха подире им. Видяха Хидейоши безгрижно да върви напред с бамбукова пръчка в ръката и да се оглежда наоколо, сякаш е излязъл на лов със соколи.

— На планината ли ще се качвате, господарю?

Хидейоши посочи с пръчката си някъде към средата на склона.

— Точно така. Ето дотам.

След като бяха изкачили около една трета от разстоянието до върха, стигнаха до малка равна площадка. Хидейоши застана там и се огледа. Вятърът изсуши потта от челото му. Оттук можеше като на длан да види цялата местност от Янагасе до долно Його. Пътят за северните области, който се виеше през планината и свързваше няколко села, приличаше на тънка панделка.

— Кой връх е Накао?

— Онзи ето там.

Хидейоши погледна, накъдето сочеше войникът. Врагът беше разположен на стан на това място. По склона на планината вървеше дълга редица от знамена, която продължаваше чак до подножието. Всичките принадлежаха на едно и също поделение. Ако погледнеше по-надалеч, човек можеше освен това да види, че знамената на северните войски покриват цялата далечна околност и се веят по ключовите места на по-близките върхове и покрай пътя. Сякаш някой върховен майстор на военното изкуство бе решил да превърне това парче земя в поле, на което да изпита всички свои умения. В разположението на отрядите не бе оставена и една празнина и те величествено стояха насреща, готови сякаш да погълнат противника.

Хидейоши мълчешком огледа всичко това, след това обърна поглед към главния лагер на Кацуие на връх Накао и дълго се взира неподвижно в него.

Като се напрегна, различи някаква група от хора, които подобно на мравки се трудеха върху нещо непосредствено на юг от лагера. Това се повтаряше на не едно и две места. По всяко, дори и съвсем малко възвишение, се наблюдаваше раздвижване.

— Е, изглежда Кацуие се готви за дълъг поход.

Хидейоши вече знаеше обяснението за всичко. Неприятелят укрепява южната страна на лагера си. Целият боен ред, който като ветрило се разпростираше с главната армия в средата, беше много добре обмислен. Настъплението им щеше да е внимателно и сигурно пресметнато. Нямаше признак, че се готвят да нападат изневиделица.

Замисълът на враговете му беше ясен. Накратко, Кацуие ще се опита да го задържи на това място, за да даде на своите съюзници в Исе и Мино време да се подготвят, за общо настъпление отпред и откъм тила.

— Да се връщаме — нареди той и тръгна надолу по склона. — Няма ли друг път, по който да слезем?

— Има, господарю — отвърна гордо един от оръженосците.

Стигнаха до един съюзнически стан точно между връх Тенджин и Икенохара. По знамената познаха, че войниците са на Хосокава Тадаоки.

— Жаден съм — заяви Хидейоши, след като се представи на входа.

Тадаоки и неговите служители сметнаха, че господарят им прави изненадваща проверка.

— Не — обясни той, — просто се връщам от връх Фуморо. Но след като съм дошъл…

Застана пред Тадаоки, пи вода и започна да дава заповеди:

— Веднага вдигайте шатрите и се връщайте у дома. После се качете на бойните кораби, които стоят на котва при Миядзу в Танго и нападнете вражеското крайбрежие.

Хрумването за флот дойде на Хидейоши, докато изкачваше планината. Замисълът като че нямаше нищо общо със сегашните му грижи, но такива несъответствия изглежда бяха присъщи на неговия ум. Ходът на мисълта му не се ограничаваше от това, което той виждаше пред себе си.

След половин ден оглед на положението Хидейоши вече почти напълно бе определил по-нататъшната си стратегия. Същата нощ повика в шатрата си всички военачалници и им каза какво мисли да прави — тъй като врагът се готви за продължително противостояние, техните отряди също ще построят насипи и ще се готвят за отбрана.

Започна изграждането на верига от укрепления. Всичко бе замислено със замах — строежът трябваше и да повдигне духа на войниците. Решението на Хидейоши да го започне пред самите очи на врага, докато решителната битка изглеждаше вече неизбежна, можеше да се нарече или безразсъдно, или дръзко. Това лесно би могло да струва загуба на войната. Въпреки това той бе готов поеме риска, за да заздрави отношенията си с обитателите на областта, където воюваха.

Начинът, по който воюваше Нобунага, обикновено биваше определян с изрази като „неудържима сила“; казваха, че с настъплението му тревата и дърветата изсъхвали. Този на Хидейоши обаче бе по-различен. Където и да се появеше и да разпънеше стана си, той се опитваше да привлече местните хора на своя страна. Този въпрос беше за него особено важен и той искаше да се погрижи за това, още преди да се е заел със същинския разгром на противника.

Строгите заповеди са опора на войската, но дори и в дни, когато се очакваше кръвопролитие, край мястото където Хидейоши поставяше своето походно столче, сякаш повяваше пролетен ветрец. Някой дори написа стиховете: „Където е Хидейоши, там духа пролетен вятър.“

Редиците от крепости трябваше да преминат през две местности. Първата тръгваше от Китаяма в Наканого покрай пътя за северните области през върховете Хигашино, Данги и Шинмей; втората следваше върховете Ивасаки, Оками, Шидзугадаке, Тагами и Киномото. Такова голямо начинание изискваше десетки хиляди работни ръце.

Хидейоши събра хора от областта Нагахама. В околностите, особено опустошени от войната, той нареди да се поставят табели с обявления, че се търсят работници. Планините бяха пълни с бежанци. Навсякъде се сечаха трупи, проправяха се пътища, издигаха се укрепления и лесно можеше да се повярва, че крепостите ще изникнат като за една нощ. Работата по строежа обаче не беше лесна. Всяко от укрепленията се нуждаеше от наблюдателна кула и помещения за войниците, от ров и насипи. Издигаха се по три дървени огради, а право над пътя, по който бе най-вероятно да нападне врагът, струпваха дървета.

Между връх Хигашино и връх Данги се проточиха ограда и окоп. Това бе местността, за която бе най-вероятно да се превърне в бойно поле. Дори тази задача сама по себе си беше обезсърчаваща, но нужната работа привърши само за двадесет дни. Като помощници се включиха дори жени и деца.

Шибата от време на време нападаха нощем и се опитваха да създават дребни пречки на строежа, без обаче да могат да спрат хода му. Те изглежда разбраха, че не могат да имат същински успех срещу хора, които постоянно са добре подготвени и отново притихнаха като самата планина, в която се бяха настанили.

Положението бе почти зловещо. Защо просто някоя от страните не предприеме нещо? Хидейоши обаче добре разбираше какво става. Постоянната мисъл, че има пред себе си стар и опитен боец, който не е лесна плячка, владееше ума и на Кацуие. Имаше обаче и други важни причини.

Кацуие вече беше свършил с военните приготовления, но смяташе, че още не е назряло времето да вдигне на крак съюзниците, на които разчита.

Тези съюзници бяха, разбира се, отрядите на Нобутака в Гифу. Веднага щом той се окаже свободен, за да настъпи, Такигава Кадзумасу също щеше да е в състояние да нападне от крепостта Кувана. Едва тогава Кацуие би могъл да премине към осъществяване на своите замисли.

Повелителят на рода Шибата знаеше, че ако нещата не се развият по този начин, победата няма да му се удаде лесно. От самото начало внимателно и с известна тревога беше планирал всичко точно по този начин. Основа на предвижданията му бе сравнението, което правеше между силата на областите на Хидейоши и на своите собствени.

По това време, като се вземе предвид славата на противника му след сражението при Ямадзаки, съюзниците, на които той би могъл да разчита, бяха областите Харима, Таджима, Сетцу, Танго, Ямато и още няколко, които общо биха могли да съберат около шестдесет и седем хиляди войници. Ако към това се прибавят и дружините от Овари, Исе, Ига и Бидзен, общото число щеше да е към сто хиляди.

Кацуие можеше да събере силите на Ечидзен, Ното, Ояма, Оно, Мацуто и Тояма. Това би означавало войска от не повече от четиридесет и пет хиляди души. Ако обаче го подкрепяха Мино и Исе на Нобутака и частите на Кадзумасу, щеше да разполага с близо шестдесет и две хиляди мъже, което го правеше почти равностоен на неприятеля.

Чаша чай

Мъжът приличаше на странстващ монах, но вървеше с походката на човек на оръжието. Сега тъкмо се изкачваше по пътя за Шуфукуджи.

— Къде отиваш? — посрещнаха го стражите на Шибата.

— Аз съм — отвърна духовникът и отметна монашеската си качулка.

Пазачите дадоха знак към дървената ограда зад тях. Зад портата в нея се криеше още една група мъже. Монахът пристъпи към началника им и му каза няколко думи. За миг като че настъпи известно объркване, но после самият офицер изведе един кон и подаде поводите на свещеника.

Връх Юкиичи беше мястото, където се укрепиха Сакума Генба и неговият по-малък брат Ясумаса. Облеченият като монах мъж беше Мидзуно Шинроку, служител на Ясумаса. Бяха го натоварили да предаде едно тайно съобщение. Сега стоеше коленичил пред своя господар в шатрата му.

— Как мина? Добри или лоши са новините? — попита нетърпеливо Ясумаса.

— Всичко е уредено — отвърна Шинроку.

— Успяхте ли да се срещнете с него? Всичко добре ли беше?

— Неприятелят държи всичко под наблюдение, но аз успях да се срещна с господаря Шоген.

— И какво мисли да прави той?

— Нося писмо до вас.

Обърна плетената си от камъш шапка и откъсна връвта й. Под нея на дъното на шапката беше залепено писмо, което сега падна в скута му. Шинроку приглади хартията и подаде писмото в ръката на своя господар.

Известно време Ясумаса разглежда плика.

— Да, това определено е почеркът на Шоген, обаче писмото е до брат ми. Веднага ще отидем при него и ще пратим вест до главния лагер на връх Накао.

Господар и служител излязоха през дървената ограда и изкачиха Юкиичи. С приближаването им до върха редиците от хора и коне, вратите в оградата и казармените помещения следваха все по на гъсто. Най-сетне пред погледа им се показа главното укрепление, което приличаше на същинска каменна крепост. Покрай него бяха разпънати безброй шатри.

— Съобщете на брат ми, че съм дошъл.

Докато Ясумаса казваше това на стражата, при него дотича един от служителите на Генба.

— Боя се, че господарят Генба не е сега тук, господарю.

— На връх Накао ли е отишъл?

— Не, ето там е.

Като погледна, накъдето посочи служителят, Ясумаса видя брат си, седнал заедно с пет-шест войници и оръженосци на тревата зад главното укрепление. Трудно можеше да се разбере с какво се занимават.

Когато приближи, успя да види, че един от оръженосците държи пред Генба огледало, а друг — съд с вода. Човекът се бръснеше на открито, сякаш няма друга грижа на този свят.

Беше дванадесетият ден на четвъртия месец.

Бе дошло лятото и в укрепените градове в равнината жегата вече се усещаше. В планините обаче пролетта тъкмо беше в разгара си.

Ясумаса се приближи и коленичи на тревата.

— Е, братко?

Генба го погледна с крайчеца на окото, но остана с издадена напред пред огледалото брадичка, докато не свърши с бръсненето. Едва след като остави настрана бръснача и изми космите от лицето си, той най-сетне се обърна към своя по-малък брат.

— Какво има, Ясумаса?

— Ще помолиш ли всички оръженосци да се отдръпнат, ако обичаш?

— Защо не се върнем в шатрата?

— Не, не. Това място наистина е най-доброто за поверителен разговор.

— Така ли мислиш? Добре.

И като се обърна към оръженосците, Генба им нареди да отстъпят на известно разстояние.

Младежите взеха огледалото и съда с водата и се оттеглиха. Същото направиха и самураите. Братята Сакума останаха с лице един към друг на върха на хълма. Имаше само още един човек освен тях — Мидзуно Шинроку, който дойде заедно с Ясумаса.

Както подобаваше на положението му, Шинроку бе останал на известно разстояние и лежеше проснат по очи срещу двамата господари.

Генба го забеляза едва сега.

— Шинроку се е върнал, така ли?

— Да. Доложи ми, че всичко минало гладко. Изглежда, задачата му е била изпълнена успешно.

— Сигурен съм, че не е било лесно. Е, какъв е отговорът на Шоген?

— Ето писмото от него.

Генба отвори писмото в мига, в който му го подадоха. В погледа и по ъгълчетата на устата му се изписа откровено задоволство. Какъв ли таен успех го правеше така щастлив? Раменете му трепереха почти неудържимо.

— Приближете се малко, Шинроку. Там сте много далеч.

— Да, господарю.

— По писмото на Шоген се разбира, че всъщност подробностите са били съобщени лично на вас. Кажете ми всичко, което чухте от него.

— Господарят Шоген каза, че той и господарят Огане имали различия с техния повелител, господаря Кацутойо, дори още преди в Нагахама да са минали на противниковата страна. Хидейоши знае това и двамата, макар и да отговарят за крепостите на връх Данги и връх Шинмей, се намират под постоянния надзор на един негов доверен служител, Кимура Хаято. Трудно могат да предприемат каквото и да било.

— Но и Шоген, и Огане се готвят да избягат и да дойдат при нас тук.

— Замислили са утре сутринта да убият Хаято и после да преминат с хората си на наша страна.

— Щом става дума за утре сутринта, значи нямам време за губене. Пратете им подкрепления — нареди Генба на Ясумаса.

После повторно разпита Шинроку.

— Според някои съобщения Хидейоши е в главния си лагер, други твърдят, че се намира в Нагахама. Вие знаете ли къде е той?

Шинроку призна, че не може да отговори.

За Шибата беше извънредно важен въпросът дали сега противникът им е на бойното поле или в Нагахама.

Докато не знаеха къде е той, Шибата оставаха несигурни в действията си. Кацуие не възнамеряваше да предприеме едно-единствено решаващо нападение. От доста време вече чакаше да се появи войската на Нобутака от Гифу. Тогава в сражението ще могат да се включат и силите на Такигава Кадзумасу и двете войски от Мино и Исе заедно ще застрашат тила на Хидейоши. В този момент вече главните сили на Кацуие ще преминат в решително настъпление и ще притиснат неприятеля в ъгъла.

Кацуие вече беше получил от Нобутака писмо, което съдържаше подобен на този план. Ако Хидейоши обаче е в Нагахама, той бързо ще усети какво се готвят да направят противниците му и ще подготви за нападение и Гифу, и Янагасе. Ако обаче той сега е на бойното поле, Кацуие трябва добре да се готви, тъй като Нобутака се кани да влезе в играта тъкмо сега.

Но преди да се открие възможност за осъществяване на който и да било от тази замисли, Шибата трябваше да притиснат Хидейоши, така че да се отвори място за настъплението на Нобутака.

— Ето това тъкмо остава неясно — обади се Генба.

Нямаше съмнение, че дългото, проточило повече от месец чакане, започваше да му действа все по-потискащо.

— Е — продължи той, — стига ни да се радваме и само ако успеем да примамим на наша страна Шоген. Трябва веднага да осведомим за станалото господаря Кацуие. Утре ще чакаме знак от Шоген.

Ясумаса и Шинроку първи тръгнаха за стана си. Генба повика един оръженосец и му нареди да доведе любимия негов кон. Придружаван от десет войници, той незабавно се отправи към главния лагер на връх Накао.

Новопрокараният път между връх Юкиичи и Накао беше широк около четири разкрача и криволичеше в продължение на повече от две левги покрай билото на планината. Погледите на войниците се пълнеха с пролетна зеленина. Докато шибаше коня си да върви напред, дори Генба бе завладян от някакво поетично настроение.

Главният лагер беше заобиколен с няколко на брой дървени огради. Всеки път, щом се приближеше до някоя от портите, Генба просто съобщаваше името си, поглеждаше стражите от гърба на коня и те го пропускаха да мине.

Тъкмо когато обаче се канеше да влезе през портата на самото главно укрепление, началникът на охраната рязко му извика:

— Чакайте! Къде отивате!

Генба се извърна и втренчи поглед в мъжа.

— А, вие ли сте това, Менджу? Идвам при чичо си. Той в шатрата за спане ли е или при военачалниците?

Менджу се намръщи, застана пред Генба и ядосано каза:

— Моля, първо слезте от седлото.

— Какво?

— Тази порта е много близо до шатрата на господаря Кацуие. Без значение кой минава оттук и колко бърза, не е позволено да се влиза на кон.

— С мен ли смеете да говорите така, Менджу? — попита гневно Генба, който обаче добре разбираше, че ще трябва да се подчини на реда в лагера.

Слезе от седлото, както го помоли служителят и изръмжа:

— Къде е чичо ми?

— Тъкмо се съвещава с военачалниците.

— Кои са там?

— Господарят Хайго, господарят Оса, господарят Асами и господарят Кацутоши.

— Щом е така, нищо не пречи и аз да отида при тях.

— Не, първо ще съобщя за идването ви.

— Няма нужда.

Генба бутна войника настрани и мина покрай него. Менджу го изгледа как се отдалечава. Изразът на лицето му се помрачи. Предизвикателството, което отправи към Генба, не беше само заради спазване на военната дисциплина. Опитваше се да накара младежа да промени изобщо държанието си от известно време насам.

Горделивостта на Генба се дължеше на вниманието, което неговият чичо винаги му обръщаше. Като наблюдаваше проявите на сляпа привързаност от страна на чичото към племенника, Менджу не можеше да не се обезпокои за бъдещето. Най-малкото, не смяташе, че е редно Генба да се обръща към главнокомандващия на войската с „чичо“.

Генба обаче нехаеше за това, какво би могло да безпокои Менджу. Влезе право в шатрата на чичо си и без дори да поздрави останалите служители там, прошепна в ухото на Кацуие:

— Когато свършите, имам да обсъдя с вас нещо поверително.

Кацуие бързо приключи със съвещанието. След като всички военачалници се бяха оттеглили, той се наведе от походното си столче и заговори със своя племенник. Генба се засмя самодоволно и показа отговора на Шоген, уверен, че той ще достави голяма радост на чичо му.

Кацуие наистина бе доволен. Замисълът, който бе подготвил и помолил Генба да осъществи, сега започваше да дава плод. Дори само заради това, новината не можеше да зарадва никого повече от него самия. Добре известно беше, че обича тайните заговори и сега писмото на Шоген го докара почти до упоение.

Целта на плана бе врагът да бъде отслабен отвътре. За Кацуие присъствието на хора като Шоген и Огане във войската на Хидейоши бе постоянен повод за кроеж на заговори.

Що се отнася до Шоген, то той с учудваща слепота вярваше, че победата ще бъде на Шибата. Истина е, че след време този човек също стана жертва на съмнения и угризения на съвестта. Писмото, в което даваше съгласието си обаче, вече беше изпратено и нямаше място за повече колебание. За добро или лошо, измяната на Шоген щеше да стане на следващата сутрин и сега той само чакаше, за да покани войниците на рода Шибата в своята крепост.

Дванадесето число на месеца, полунощ. Големите огньове вече само тлееха и единственият шум, който се чуваше в покрития с мъгла планински лагер, беше скърцането на боровете, полюшвани от вятъра.

— Отворете портата! — извика някой с приглушен глас и почука няколко пъти по входа в дървената ограда.

Малкото укрепление в Мотояма беше по-рано седалище на Шоген, но сега Хидейоши бе поставил на негово място Кимура Хаято.

— Кой е? — попита стражът и надникна през оградата.

Вън в тъмното стоеше една самотна фигура.

— Повикайте началника Осаки — каза непознатият.

— Първо ми кажете кой сте и откъде идвате.

За миг мъжът навън не отговори. Валеше ситен дъжд и небето бе причерняло като туш.

— Не мога да ви кажа. Трябва да говоря с Осаки Уемон, тук, през оградата. Просто го повикайте.

— Свой ли сте или враг?

— Свой, естествено! Мислите ли, че някой неприятел би могъл толкова лесно да стигне чак дотук? Да не би постовете ни да не внимават? Ако това беше някакъв вражески заговор, на портата ли щях да чукам?

Думите на мъжа звучаха правдоподобно. Стражът кимна и отиде да повика Осаки.

— Какво има? — попита той.

— Вие ли сте господин Осаки?

— Да, аз. Какво искате?

— Името ми е Номура Шоджиро и съм служител на господаря Кацутойо. Понастоящем съм на служба при господаря Шоген.

— Каква работа ви води тук посред нощ?

— Трябва веднага да говоря с господаря Хаято. Разбирам, че това може да ви изглежда подозрително, но имам нещо много важно, което незабавно трябва да му кажа.

— Не можете ли да го кажете на мен и аз да му го предам?

— Не, трябва да говоря с него лично. Като залог ще ви оставя това — и Номура откачи сабите от кръста си и ги подаде през оградата на Осаки.

Поел ги в ръка, Осаки отвори портата и после поведе госта към шатрата на Хаято. През време на война в стана денем и нощем се прилагаха строги мерки за сигурност.

Отведоха Номура в тъй нареченото главно укрепление, което по-скоро напомняше обикновен дървен навес. Самата шатра на Хаято приличаше почти на походна палатка.

Хаято влезе и спокойно седна на земята.

— Какво искате да ми кажете? — попита той и погледна Номура право в очите.

Лицето на Хаято, може би заради лампата, която го осветяваше отстрани, изглеждаше извънредно бледо.

— Допускам, че вече сте поканен на чайната церемония утре в лагера на господаря Шоген на връх Шинмей.

При този въпрос очите на Номура почти светеха от напрежение. Странната тишина на нощта накара гласа му леко да потрепери. По гърбовете на Хаято и Осаки премина тръпка.

— Така е — отвърна Хаято.

— Вече приехте ли поканата, господарю?

— Да. След като са си направили труда да ми пратят покана, и аз изпратих вестоносец, който да предаде, че приемам.

— Кога тръгна той оттук?

— Днес към обяд.

— Тогава явно става дума за същата клопка, за която си и мислех.

— Клопка ли?

— В никакъв случай не трябва утре сутринта да отивате там. Чайната церемония е само предлог. Шоген е замислил да ви убие. Вече се е срещал тайно с човек на Шибата и им е пратил уверение, че преминава на тяхна страна. Не допускайте грешката да се хванете в капана му. Иска първо да ви убие и после да се вдигне на метеж против нас.

— Как сте разбрали за това?

— Завчера Шоген повика трима будистки свещеници от близкия храм Шуфуку, за да изчетат заупокойна служба за предците му. Виждал бях един от тези хора преди и той без съмнение беше самурай на рода Шибата. Останах изненадан. Както можеше да се очаква, след службата същият монах се оплака от болки в стомаха и остана в лагера, след като другите вече си бяха тръгнали. Отиде си на следващата сутрин, като каза, че се връщал в храма, но аз за всеки случай пратих един от моите служители да го проследи. Както си и бях помислил, не потеглил към Шуфуку, а направо се спуснал към стана на Сакума Генба.

Хаято кимна, сякаш не е нужно да му се казва нищо повече.

— Благодаря ви за предупреждението. Господарят Хидейоши и без друго не се доверяваше на Шоген и Огане и каза да внимаваме за тях. Сега измяната им е вече сигурна. Какво смятате, че трябва да направим, Осаки?

Осаки се приближи плътно до Хаято и каза какво мисли. Номура също даде своето мнение и на място беше изработен план за действие. Осаки прати вестоносци в Нагахама.

Междувременно той написа и едно писмо и го повери на Осаки. Беше кратка бележка до Шоген, в която обясняваше, че поради лошо здраве не може да посети неговата чайна церемония.

При изгрев-слънце Осаки взе писмото и тръгна към стана на Шоген на връх Шинмей.

По онова време беше обичайно във военните лагери да се устройват често чайни церемонии. Разбира се, всичко биваше подредено много просто — чаеният павилион всъщност беше само временен навес с грубо измазани стени, тръстикови рогозки и ваза, напълнена с диви цветя. Смисълът на цялата церемония беше да възпитава вътрешната сила, необходима, за да понасяш умората от дълъг поход.

Рано сутринта Шоген помете още росната пръст и сложи малко дърва в огнището. Скоро пристигнаха Огане и Киношита. И двамата бяха служители на Шибата Кацутойо. Шоген им беше доверил за заговора и те тържествено се бяха зарекли да го подпомогнат.

— Хаято закъснява, защо ли? — отбеляза Огане.

Някъде се чу вик на петел и двамата гости сякаш се поразтревожиха. Шоген обаче, като добър домакин, остана спокоен.

— Скоро сигурно ще е тук — каза той уверено.

Разбира се, човекът, когото чакаха, така и не дойде; вместо това се появи един оръженосец и донесе писмото, което Хаято даде преди това на Осаки.

Мъжете се спогледаха.

— А пратеникът? — попита Шоген.

Оръженосецът отвърна, че човекът си тръгнал веднага, след като предал писмото.

Лицата и на тримата присъстващи помръкнаха от безпокойство. Колкото и самоуверени да бяха, не можеха да не се разтревожат при мисълта, че измяната им може да е вече извадена наяве.

— Как ли е могъл да научи? — учуди се Огане.

Сега, когато заговорът бе разкрит, гостите забравиха за чайната церемония и се замислиха как да успеят да избягат оттук. И двамата сякаш не можеха да изтърпят да останат при Шоген и минута повече.

— След като това стана, просто няма какво да направим.

При тази жалба на Шоген другите двама се почувстваха, като че са получили удар в гърдите. Домакинът обаче ги изгледа яростно, сякаш за да им напомни да не губят самообладание.

— Трябва да съберете хората и възможно най-бързо да отидете до Икенохара. Чакайте близо до големия бор. Аз ще пратя писмо в Нагахама. После веднага ще дойда при вас.

— Писмо до Нагахама ли? Какво писмо?

— Майка ми, жената и децата са още в крепостта. Аз мога да избягам, но ако чакаме прекалено дълго, тях със сигурност ще ги задържат като заложници.

— Подозирам, че е вече късно. Наистина ли мислите, че още имаме време?

— А какво да направя? Просто да ги изоставя там ли? Подайте ми онази мастилница, Огане.

Шоген бързо зашари с четката по листа хартия, който държеше пред себе си. В същото време един от служителите му влезе, за да съобщи, че Номура Шоджиро е изчезнал.

Шоген възмутен запрати четката на пода.

— Значи той е бил. От известно време пропусках да държа под око този глупак. Ще си плати за това.

Втренчи се пред себе си, сякаш искаше да убие някого с поглед. Ръката, в която държеше писмото до жена си, започна да трепери.

— Ипейта! — извика.

Човекът бързо се появи.

— Вземете кон и веднага идете в Нагахама. Намерете семейството ми и ги качете на някоя лодка. Дори не мислете да взимате ценни вещи със себе си — само минете по-бързо през езерото до стана на господаря Кацуие на другия бряг. Разчитам на вас. Тръгвайте веднага и не губете нито минута.

Преди още да е свършил с нарежданията, Шоген вече затягаше връзките на доспехите си. Хвана в ръка едно дълго копие и изтича навън. Огане и Киношита бързо събраха своите хора и слязоха с тях в подножието на върха.

Горе-долу по това време се пукна зората и Хаято реши да прати силите си в настъпление. Когато стигнаха долу, хората на Огане и Киношита попаднаха в засада на Осаки. Оцелелите от нападението се опитаха да избягат при големия бор в Икенохара, където да изчакат Шоген. Войниците на Хаято обаче бяха заобиколили северната страна на връх Данги и отрязали пътя им. Обкръжени, този път вече почти всички загинаха.

Шоген изостана само на крачка от тях. С него се случи същото и той побягна в тази посока заедно с няколко от хората си. Носеше своя шлем с еленови рога и черните си и доспехи и докато яздеше, държеше копие под мишница. Наистина имаше вид на воин, готов да срази и вятъра, какво остава за най-смелите от служителите на Кацутойо. Но този човек вече беше напуснал Пътя на самураите и тъпият звук на копитата на коня му сякаш напомняше, че е забравил праведността и високите начала в живота.

Изведнъж Шоген се оказа обкръжен от отряда на Хаято.

— Не оставяйте изменника да избяга!

Засипаха го с обиди, но той се би така, като че не се бои от смъртта. Проправи си кървава просека през редицата на нападателите и накрая успя да се откопчи от железния им обръч. Около две левги пришпорваше коня си с пълна сила и скоро стигна при войската на Ясумаса, която от снощи го чакаше. Ако убийството на Хаято бе сполучило, двете крепости в Мотояма щяха да бъдат превзети при първия даден от Шоген знак. Събитията обаче не потръгнаха според очакванията и той едва успя да спаси с бягство живота си.

Докато слушаше разказа на Ясумаса за станалото, възмущението на Генба нарастваше.

— Какво? Искаш да кажеш, че Хаято е успял да ги изпревари, тъй като научил тази сутрин за заговора им? Е, просто планът на Шоген трябва да е бил лош по начало. Кажи и на тримата да дойдат тук.

Дотогава Генба правеше всичко, та да накара Шоген да измени на своя господар, но сега, когато станалото не оправда очакванията му, започна да говори за него с досада, сякаш този нарочно му създава неприятности.

Шоген и двамата му спътници очакваха да бъдат приети радушно и отношението на Генба силно ги разочарова. Шоген помоли да се срещне с Кацуие и да му съобщи някакви извънредно тайни сведения, с което да намали вината от провала, си.

— Това звучи обнадеждващо.

Настроението на Генба изглежда малко се пооправи, но на Огане и Киношита държанието му се стори все така грубо.

— Вие двамата останете тук — обърна се той към тях. — Само Шоген ще дойде с мен до главния лагер.

И Генба тръгна незабавно за връх Накао.

Кацуие също научи подробности за тазсутрешната случка с всичките последвали я усложнения. Когато не след дълго Генба пристигна заедно с Шоген в стана му, господарят ги посрещна седнал на походното си столче, с надменно изражение на лицето. Каквото и да ставате наоколо, Кацуие винаги запазваше израз на достойнство. Шоген бързо получи разрешение да се срещне с него.

— Този път не успяхте, Шоген — започна Кацуие.

Трудно беше да се разгадае какво говори лицето му, докато казваше тези думи. И чичото, и племенникът Шибата се славеха като пресметливи и себични по нрав и сега Кацуие и Генба с хладни погледи чакаха какво ще отговори Шоген.

— Пропускът беше мой — отвърна той, разбрал, че не може да стори друго, освен да се извинява.

В този миг трябва горчиво да е съжалявал за решението си. Път назад обаче нямаше. Понасяше срама, потискаше гнева си и се насилваше да прекланя глава доземи.

Оставаше му единствено да моли Кацуие за милост. Но той имаше и нещо друго, с което да си спечели отново неговата благосклонност — ставаше дума за местонахождението на Хидейоши. Кацуие и Генба и двамата силно се интересуваха от този въпрос и жадно се заслушаха, веднага щом Шоген отвори дума за него.

— Къде е сега Хидейоши?

— Мястото, където се намира, се пази в тайна дори от неговите собствени хора — обясни Шоген. — Макар да са го забелязали по време на строежа на укрепленията, от известно време той не е в лагера си. Сигурно е в Нагахама и е възможно да се готви да нападне от Гифу, като в същото време наблюдава как се развиват нещата тук. Навярно иска да е в състояние да следи събитията и от двете страни.

Кацуие кимна сериозно и се спогледа с Генба.

— Така значи. Трябва да е истина. Сигурно е в Нагахама.

— Но с какво се доказва всъщност това?

— Нямам същинско доказателство — отвърна Шоген. — Ако обаче ми дадете няколко дни, ще проверя внимателно къде точно се намира Хидейоши. В Нагахама има няколко души, благоразположени към мен и сигурен съм, когато научат, че поддържам вас, господарю, те ще се измъкнат от крепостта и ще пристигнат тук да питат какво е станало. Скоро трябва да дойдат и сведения от съгледвачите, които пратих. Освен всичко друго, бих искал да ви предложа и план, с който да разгромите Хидейоши.

При тези думи лицето му доби изражение, което ясно говореше доколко е уверен в успеха на своя замисъл.

— Трябва да сте много, много внимателен, не мислите ли? Но нека чуем какво ще има да ни кажете.

Призори на деветнадесетия ден от месеца Шоген и Генба за втори път посетиха шатрата на Кацуие. Шоген наистина носеше нещо ценно със себе си. Генба вече бе изслушал сведенията му. Сега, докато Кацуие правеше същото, очите му се ококориха като малки чинийки и космите по цялото му тяло настръхнаха.

Шоген говореше много развълнувано.

— Напоследък Хидейоши бил в Нагахама. Преди два дни, на седемнайсети, внезапно излязъл от крепостта с двадесетхиляден отряд и бързо настъпил към Огаки. Разположил се е там на лагер. От само себе си се разбира, като разбие с един удар откъм Гифу господаря Нобутака, той ще се освободи от всякакво притеснение, че би могъл да бъде нападнат в гръб. Може значи да предположим, че сега Хидейоши е решил да събере всичките си сили, да тръгне насам и да ни предизвика на сражение, което ще реши всичко. Говори се, че преди да потегли от Нагахама, наредил да убият всички заложници от семейството на господаря Нобутака. Това обяснява, защо копелето настъпва към Гифу така решително. Има и още нещо. Вчера предните му отряди са подпалили на няколко места пожари и сега той се готви за обсада на крепостта Гифу.

„Идва денят, който чакахме“, помисли си Кацуие и едва се сдържа да не оближе устни от задоволство.

Генба споделяше чувствата му. Неговото въодушевление беше дори по-голямо. Открива се възможност — възможност, която няма равна на себе си. Как обаче да се възползват най-пълно от нея?

Един или друг вид сгоден случай се предоставя на хиляди пъти по време на военни действия, но възможност като тази, от която с един замах може да се реши възходът или падението на човека, идва само веднъж. Сега от Кацуие зависеше дали ще успее да оползотвори тази възможност. При мисълта за всичко, което предстои, той почти разтрепери, а лицето на Генба цялото почервеня.

— Ако имате някакво предложение за действие, Шоген — Заговори най-сетне Кацуие, — моля ви, говорете открито.

— Моето скромно мнение е, че не трябва да пропускаме това, което ни се предоставя, а незабавно да нападнем вражеските отряди при връх Ивасаки и връх Оива. Можем, макар Гифу да е далеч, да се споразумеем с господаря Нобутака и да се опитаме да изпреварим Хидейоши. В същото време вашите съюзници може да нападнат укрепленията му и да ги разрушат.

— Да, тъкмо това бих искал и аз да направя, но такива неща по-лесно се говорят, отколкото вършат, Шоген. На врага също не му липсват хора и те също строят крепости, нали?

— Ако погледнете подреждането на войските на Хидейоши откъм вътрешната страна, ще забележите едно голямо отверстие — отвърна Шоген. — Вижте. Двете вражески крепости в Ивасаки и Оива са далеч от стана ви, но вие въпреки това ги смятате за много важни твърдини. Истината обаче е, че градежът тъкмо на тези две укрепления е много по-нетраен и по-груб от този на кое да е от останалите. Прибавете към това, че и началниците, и войници вътре са под впечатлението, че врагът никога не би ги нападнал и по всичко изглежда, че са били много немарливи в подготовката си за отбрана. Ако ги обсадим изневиделица, сигурно бързо ще успеем. При това, колко по-лесно ще паднат другите крепости на врага, ако превземем тези в центъра!

Кацуие и Генба без колебание приеха плана на Шоген.

— Шоген е прозрял слабостта на противника — заяви Кацуие. — Това е най-доброто, което бихме могли да измислим, за да провалим нападението на Хидейоши.

За първи път Шоген получаваше такива похвали от Кацуие. От няколко дни насам беше отчаян и нещастен, но сега изражението му изведнъж се промени.

— Сега погледнете — продължи той и разгъна една карта.

Крепостите в Данги и Шинмей и на върховете Ивасаки и Оива бяха разположени по източния бряг на езерото Його. От южната околност на Шидзугатаке до връх Тагами също имаше голям брой укрепления, а верига от военни лагери се простираше покрай пътя за северните области. Освен това войски бяха разположени на още няколко други места. Всичко това бе показано в подробности на картата, заедно с точно обозначеното разположение на самата местност — езера, планини, полета и долини.

Невъзможното се оказва действителност. Кацуие тайно злорадстваше, че карта като тази сега се разстила пред противниците на Хидейоши тъкмо преди решителната битка с него.

Радваше се дори само от това, че неприятелят му е бил излъган по такъв начин. Разгледа внимателно картата и още веднъж похвали Шоген:

— Това е чудесен подарък.

Застанал отстрани, Генба също проучваше картата. Изведнъж обаче той вдигна поглед и убедено заяви:

— Чичо, за този план на Шоген — да навлезем дълбоко зад предните линии на врага и да превземем Ивасаки и Оива… Искам да ме пратите пръв да нападна! Сигурен съм, че един изненадващ удар, нанесен с необходимата решимост и бързина, няма да се отдаде на никого по-добре, отколкото на мен.

— Е, почакай малко…

Кацуие затвори очи и за миг се замисли мълчешком, сякаш стреснат от възбудата на младия си племенник. Самоувереността и дързостта на Генба обаче отново опитаха да наложат своето.

— Какъв друг план обмисляте, чичо? Не вярвам в ума ви да има и най-малко колебание.

— Какво? Не съм сигурен в това, което казваш.

— Но една възможност не трае вечно, нали знаете? Докато седим тук и чакаме, сгодният случай може би вече ни се изплъзва с всяка минута.

— Не бързай толкова, Генба.

— Не. Колкото повече мислите, толкова повече време губим. Нима не можете да вземете решение, когато право пред вас се очертава такава зашеметяваща победа? О, започва да ми се струва, че Демона Шибата вече остарява.

— Говориш безсмислици. Още си просто млад. Имаш смелост за битка, но когато става дума за бойно изкуство, си неопитен.

— Защо говорите така?

Лицето на Генба започна да почервенява, но Кацуие не оставяше да му повлияят. Беше преминал през безброй битки и нямаше така лесно да загуби здравия си разум.

— Помисли за минута, Генба. Няма нищо по-опасно от това да навлезеш дълбоко в тила на врага. Дали си заслужава да рискуваме? Не е ли положението такова, че трябва да обмислим всичко на няколко пъти, за да не съжаляваме после за станалото?

Генба се изсмя високо. Не само че смяташе тревогите на чичо си за ненужни, а и, така да се каже, желязната му младежка воля се присмиваше над колебливостта на по-възрастния човек.

Кацуие обаче не упрекна своя племенник за открито пренебрежителния му смях. Дори невъздържаността на младежа сякаш предизвикваше у него чувство на привързаност. Въодушевлението на Генба даже му се нравеше.

От известно време насам младежът бе навикнал на благоволението на чичо си. Лесно можеше да отгатне какви са чувствата на този човек и затова продължи да настоява:

— Истина е, че съм млад, но опасността от навлизането в тила на врага ми е напълно ясна. Ще действам по предварително определен план и няма да проявявам припряност. Дързостта ми се дължи просто на наличието на опасност.

Кацуие все още не можеше да даде изцяло съгласието си. Все така оставаше потънал в размисъл. Генба се отказа да убеждава повече чичо си и се обърна към Шоген.

— Нека да видя картата.

Без да става от столчето, той разгъна свитъка, поглади се с ръка по бузата и се умълча.

Мина повече от час.

Отначало Кацуие се показа загрижен от прекомерното въодушевление на Генба, но като го видя мълчаливо вдълбочен в картата, изведнъж се почувства уверен в надеждността му.

— Добре.

И като сложи край на своя размисъл, той се обърна към племенника си:

— Бъди внимателен, Генба. От сега имаш заповед тази вечер да проникнеш зад вражеските линии.

Генба вдигна поглед и се изправи от походното столче. Почувства се почти безумно щастлив и се поклони с дълбока признателност. Но макар да се любуваше на племенника си, така радостен, че е поставен начело в първите редици, Кацуие знаеше, че ако младежът допусне грешка, това лесно може да го доведе и до смърт.

— Отново ти повтарям — веднага щом разрушиш Ивасаки и Оива, се оттегляй по-бързо от вятър.

— Добре, чичо.

— Надали има нужда да ти казвам това, но на война е много важно да имаш безопасен път за отстъпление — особено когато навлизаш в земите на врага. Да пропуснеш да си подсигуриш отстъплението е все едно да забравиш да извадиш последната кошница с пръст, когато копаеш дълбок сто разкрача кладенец. И на отиване, и на връщане бъди бърз като вятъра.

— Добре ще запомня предупреждението ви.

Сега, след като надеждата му се осъществи, Генба стана съвсем послушен. Кацуие веднага събра военачалниците си. До вечерта по всички лагери бяха разпратени нареждания и отрядите до един бяха готови за настъпление.

Бе нощта на деветнадесето число от четвъртия месец. Осемхилядната войска излезе тайно от стана точно на половината от Часа на плъха. Предният отряд, който щеше да нападне, се делеше на две части от по четири хиляди души. Тръгнаха надолу по планината към Шиоцудани, преминаха през прохода Таруми и продължиха на изток покрай брега на езерото Його.

За да отклонят вниманието на неприятеля, дванадесетте хиляди от главната войска на Кацуие поеха по различен път. Настъпиха в посока към северните области и постепенно свърнаха на югоизток. Всичко беше замислено, с цел да подпомогне успеха на изненадващото нападение, което щеше да предприеме Сакума Генба. Освен това така можеха да наблюдават движението на части от вражеските укрепления.

Между отделните отряди на тази голяма войска един, от три хиляди души под началството на Шибата Кацумаса, се отклони на югоизток от склона на Июра, скри знамената и доспехите си и тайно се зае да наблюдава придвижванията на вражеския сили в посока към Шидзугатаке.

Маеда Инучийо бе натоварен с отбраната на една линия, простираща се от Шиоцу до върховете Данги и Шинмей.

Шибата Кацуие потегли от главния лагер на връх Накао с войска от седем хиляди души и настъпи по пътя за северните области до Кицунедзака. Целта му беше да привлече и да задържи на място петте хиляди души на Хидемаса, разположени на връх Хигашино. Ето защо отрядите гордо развяха знамена и продължиха с тях напред.

С приближаването на утрото нощното небе бавно започна да просветлява. Настъпваше двадесетият ден от четвъртия месец по лунния календар, лятното слънцестоене беше близо и нощите — къси.

Тъкмо по това време предводителите на предния отряд започнаха да се събират на брега на езерото Його. Четирите хиляди бяха следвани отблизо от един втори отряд. Задачата беше да проникнат дълбоко зад предните линии на врага и Сакума Генба яздеше в самото сърце на войската.

Бе паднала гъста нощна мъгла.

Внезапно над езерото се появи пъстроцветна светлина. Мъжете си помислиха, че са отражения от лъчите на изгряващото слънце. Въпреки това едва виждаха опашките на конете пред тях и пътеката през тревистото поле се различаваше трудно.

Мъглата обгръщаше знамената, доспехите и копията. Войниците изглеждаха, сякаш вървят през вода.

Гърдите им се стягаха от потискащи мисли. Студената мъгла полепваше на капки по веждите и по космите в ноздрите им.

От езерния бряг се чуха плясъци, смях и оживени гласове. Няколко съгледвачи бързо се промъкнаха на четири крака, за да разузнаят кой би могъл да се крие в мъглата. Оказаха се двама самураи и десетина коняри от крепостта на връх Ивасаки — нагазили бяха в плитчините на езерото и просто къпеха конете.

Съгледвачите изчакаха другарите им да ги настигнат и им направиха знак с махане на ръката. После, сигурни, че врагът не може да избяга, извикаха:

— Хванете ги живи!

Сварени неподготвени, войниците и конярите прецапаха през водата и побягнаха по брега.

— Враг! Врагът е!

Петима или шестима избягаха, но останалите бяха заловени.

— Е, първия улов за днес.

Войниците на Шибата хванаха пленниците за вратовете и ги отведоха при своя началник Фува Хикодзо, който ги разпита, без да слиза от коня.

Пратиха при Сакума Генба човек да попита какво да правят със заловените. Отговорът бе недвусмислен:

— Не бива тези хора да ни бавят. Убийте ги веднага и продължавайте за връх Оива.

Фува Хикодзо слезе от седлото, извади сабята си и лично обезглави единия от мъжете. После с вик даде заповед на хората наоколо:

— Ето ви кърваво угощение! Отсечете главите на останалите и ги принесете в дар на бога на войната. После с бойни викове да нападнем крепостта Оива!

Войниците около Хикодзо почти се сбиха, за да сварят да отрежат по някоя конярска глава. Вдигнаха окървавените си саби високо в утринното небе, разпръснаха кръвта на жертвите и с вик призоваха духовете на войната. В отговор цялата войска нададе своя боен възглас.

В мъглата се надигнаха сякаш вълни от оръжие. Мъжете се надпреварваха кой ще бъде пръв между нападателите. Потните коне препускаха напред, лъскавите върхове на копията проблясваха в ръцете на бягащите пехотинци.

Вече се дочуваха и пушечни изстрели, а в близост до първата дървена ограда на връх Оива се понесе някакъв необичаен шум.

Колко сладки са сънищата през късите летни нощи! Склоновете на връх Оива, защитаван от Накагава Себей и на Ивасаки, който се бранеше от Такаяма Укон, тънеха в мъгла и мълчание. Сякаш никой още не бе разбрал за неприятелските вълни, които заплашват да залеят центъра на веригата от укрепления на Хидейоши.

Строежът на крепостта на връх Оива премина бързо и просто. Накагава Себей спеше нощем в една хижа между две от дървените стени, някъде по средата на склона.

Още неразбудил се окончателно, той внезапно вдигна глава и промърмори:

— Какво става?

Още помежду съня и будуването, стана, без сам да знае защо и надяна доспехите, които стояха до леглото му.

Тъкмо свършил с това, някой почука на вратата на хижата и сякаш се подпря на нея, готов да я напъне, за да се отвори.

Вратата изхвръкна и вътре връхлетяха трима-четирима от служителите му.

— Шибата! — завикаха те.

— Успокойте се! — смъмри ги Себей.

От несвързаните приказки на оцелелите коняри той така и не успя да разбере откъде е проникнал неприятелят и кой го предвожда.

— Дори и за най-дързък враг ще е изключително постижение, ако е навлязъл толкова надълбоко зад нашите линии. Няма да се справим лесно с тези хора. Не знам кой ги води, но от всички военачалници на Шибата най-вероятно ми се струва да е Сакума Генба.

Себей бързо схвана какво става и по цялото му тяло премина тръпка. „Не може да се отрече, че това е могъщ противник“, помисли си той. Въпреки това вътре в него се надигна решимост и той бързо си върна самообладанието.

Сграбчи едно копие и извика:

— Да се бием!

В далечината, откъм подножието на планината, се чуваше накъсана стрелба. Изведнъж звукът й премина изненадващо наблизо, в една горичка на югозападния склон.

— Минали са по кратките пътища.

В гъстата мъгла не можеха ясно да се различат вражеските знамена, но това само правеше силите на Накагава още по-уплашени.

Себей отново извика на войниците си. Гласът му проехтя в дебрите на планината.

Хилядата защитници на крепостта сега се събудиха от нападението, което започваше право пред очите им. Бяха сварени напълно неподготвени. Добре знаеха, че Шибата са разположили своите части на голямо разстояние оттук и това ги бе накарало да отслабят бдителността си. Врагът със сигурност няма да нападне на така добре подсигурено място! Преди обаче да осъзнаят колко са грешили в увереността си, същият този враг се спусна като вихрушка отгоре им.

Себей удряше, с крак по земята и упрекваше хората си за самодоволството и невниманието им. Забелязали знамето или чули гласа му, офицерите един по един се насочваха към него, събираха бързешком около себе си войниците и в скоро време образуваха достатъчно голям отряд.

— Генба ли ги предвожда?

— Да, господарю — отвърна един от служителите.

— С колко мъже разполага? — продължи да разпитва Себей.

— Под десет хиляди.

— В една или в две редици нападат?

— Приличат на два отделни отряда. Генба напада от Ниватонохама, а Фува Хикодзо идва по пътя откъм връх Оноджи.

Дори сега, събрани всички заедно, защитниците на крепостта не наброяваха повече от хиляда. Обратно, нападателите, според съобщеното, наближаваха десет хиляди.

Тънките прегради в подножието на върха не можеха да бъдат от никаква полза. Ясно бе, че е само въпрос на време враговете да ги пометат.

— Слезте надолу по преките пътеки и нападнете врага оттам!

Себей прати своя заместник начело на триста души и после насърчи хората наоколо си:

— Останалите елате с мен. Никой не е надвивал отрядите на Накагава, откакто сме излезли от Ибараки в Сетцу. Не отстъпвайте и на крачка от врага пред нас!

Накагава Себей застана пред знамената начело на войниците, плесна коня си с камшика и бясно препусна към подножието на върха.

Сутринта на същия ден шест-седем бойни кораба, подобни на ято водни птици, прекосиха северната част на езерото Бива. Върху платното, което обгръщаше мостика на един от тях, се ветрееше голям герб с ирис.

Нива Нагахиде стоеше на същия мостик, когато изведнъж забеляза от един връх на северната страна на езерото да се вдига черен пушек. Извика на хората наоколо:

— Това близо до Оива или до Шидзугатаке е?

— Изглежда — до Шидзугатаке — отвърна някой от моряците.

Всъщност, когато човек погледнеше в тази посока, планините му изглеждаха като натрупани една върху друга и затова пламъците от връх Оива сякаш излизаха от Шидзугатаке.

— Не разбирам.

Нива сбърчи вежди и продължи да се взира в далечината.

Изненадващо е колко верни се оказаха предчувствията му. Призори на двадесетия ден от месеца той получи писмо от сина си, Набемару:

През нощта в лагерите на Кацуие и Генба имаше подозрително движение на хора.

Ето защо сега предположи, че трябва да е забелязал вражеско нападение. Хидейоши е зает с настъпление в Гифу. Ако врагът е научил за това, той явно разбира, че сега е времето да бъдат хванати противниците неподготвени.

Нива усети безпокойство, веднага щом получи новината от сина си. Натовари малочисления си отряд от около хиляда души на пет-шест кораба и пресече с тях езерото, за да слязат близо до Кудзуо.

Точно според неговите опасения, откъм Шидзугатаке се вдигаха пламъци. Когато накрая наближиха брега при Кудзуо, чуха стрелба.

— Врагът изглежда е превзел укреплението при Мотояма. Шидзугатаке също е заплашено, а и съмнявам се, че връх Ивасаки ще успее да издържи дълго.

Нива попита двама от началниците на отряда си какво мислят.

— Положението явно не е на добро — отвърна единият. — Неприятелят е пратил големи сили и ние надали ще сме достатъчно на брой, за да помогнем на нашите хора. Най-добре ще е да се върнем в Сакамото и да се укрепим в тамошната крепост.

— Говорите безсмислици — сряза го Нива. — Цялата войска веднага да слезе на брега. След това пратете корабите в Кайцу и докарайте една трета от частите на Нагамару.

— Ще ни стигне ли времето, господарю?

— Когато сме на война, няма никакъв смисъл да си правим такива сметки. Дори само присъствието ни може да помогне срещу противника. Те няма да могат веднага да разберат колко малобройни сме в действителност и това ще ги забави. Свалете войниците на брега и бързайте за Кайцу.

Войската слезе на суша в Одзаки и корабите веднага опънаха отново платна. Нива спря коня си в едно село, за да разпита жителите.

Селяните разказаха, че сражението започнало призори и напълно неочаквано. Видели пламъците от връх Оива и чули бойни възгласи, силни като морски прибой. После през селото минали в галоп войници от отряда на Сакума, навярно разузнавачи. Идвали откъм Його. Според мълвата хората на Накагава Себей защитавали крепостта си, но били избити до крак.

Попитани дали знаят нещо за войниците на Куваяма в околността на Шидзугатаке, селяните отвърнаха, че тъкмо преди малко господарят Куваяма Шигехару извел всичките си отряди от крепостта в Шидзугатаке и сега бързо вървял с тях по планинския път в посока Киномото.

Тази новина накара Нива да зяпне от изненада. Идва с подкрепления, готов да подпомогне своите, а хората на Накагава се оказват избити, докато тези на Куваяма се изоставили поста си и търтили да бягат. Колко недостойно е това! Какво толкова са си помислили? Нива изпита съжаление към Куваяма заради нерешителността му.

— И преди малко ли стана това? — попита той селяните.

— Не може да са на повече от половин левга оттук — отвърна някой от тях.

— Иносуке! — повика Нива един от служителите си. — Настигнете отряда на Куваяма и говорете с господаря Шигехару. Съобщете му, че съм тук и ще отбраняваме Шидзугатаке заедно. Кажете му веднага да се връща!

— Да, господарю!

Мъжът шибна коня си и препусна в посока Киномото.

На два или три пъти тази сутрин Куваяма се опитва да убеди Накагава да се оттеглят, без при това да му предложи никаква подкрепа. При нападението на Сакума той сякаш направо си загуби ума. Щом научи и за гибелта на отреда на Накагава, малодушието съвсем го завладя и не след дълго изостави Шидзугатаке, без да е бил изстрелян даже един куршум и размахано дори едно копие. Бягството бе толкова объркано, че всеки от войниците беше оставен сам на себе си.

Намерението му бе да се присъедини към своите в Киномото и там да изчака нареждания от Хиденага. Сега по пътя го настига човек от рода Нива и му съобщава, че са дошли подкрепления. Набрал отведнъж смелост, Куваяма престрои отрядите си, нареди им бързо да се обърнат и тръгна обратно към Шидзугатаке.

Междувременно Нива успя да успокои селяните, след това изкачи височината при Шидзугатаке и най-сетне се срещна с частите на Шигехару.

Написа веднага писмо, което прати в лагера на Хидейоши в Мино. Осведомяваше го за затрудненото положение.

Отрядите на Сакума на връх Оива се разположиха временно на лагер там и сигурни вече в победата си, останаха почиват повече от два часа, като се започне от Часа на коня. Войниците бяха изтощени от напрегнатата битка и дългия преход предната нощ. След като ядоха от припасите си обаче, те изпитаха гордост от кървавите петна, които имаха по ръцете и нозете; тук-там се подеха безгрижни разговори и умората беше забравена.

Генба издаде заповед, която офицерите разгласиха на отрядите.

— Поспете! Поспете! Затворете за малко очи. Никой не знае какво ще се случи довечера!

Облаците над главите им имаха вид на обикновени летни облаци. В дърветата се чуваше цвърченето на първите жетвари. Вятърът леко подухваше над планините, от езеро към езеро. Войниците, утолили глада, започнаха най-сетне да се унасят в дрямка. Седнаха на земята, все още хванали в ръка пушките и копията си.

Под сянката на дърветата конете също затвориха очи. Дори началниците на отряди се подпряха на дънерите и заспаха.

Всичко утихна, но това бе тишината, която настъпва след ожесточен бой. Лагерът на неприятелите — самите те потънали тогава в сън — сега бе превърнат в пепел, а защитниците му — в трупове, пръснати сред тревата. Сега смъртта витаеше в дневния въздух. Само стражите стояха будни.

Шумното хъркане на главнокомандващия Генба безгрижно се носеше иззад завесата на шатрата му. Изведнъж някъде наблизо спряха пет-шест коня и към палатката се завтекоха няколко мъже в шлемове и доспехи. Пълководците, заспали около Генба, бързо надзърнаха навън.

— Какво става? — извикаха те.

— Идват Мацумура Томоджуро, Кобаяши Дзушо и други разузнавачи.

— Да влязат.

Човекът, който ги повика вътре, беше Генба. Внезапно събуден, погледът му беше стреснат и очите — още зачервени от недоспиване. Изглежда, тъкмо преди да си легне бе пийнал доста саке. До походното му столче имаше голяма червена чаша — празна.

Мацумура коленичи в един от ъглите на шатрата и доложи за видяното.

— На връх Ивасаки няма вече и един вражески войник. Помислихме, че е възможно да са си скрили знамената да ни причакват, затова внимателно огледахме наоколо. Началникът на крепостта — Такаяма Укон — и всичките хора са се пренесли на връх Тагами.

Генба плесна с ръце.

— Избягали са, така ли?

Засмя се шумно и огледа военачалниците наоколо.

— Значи Укон е избягал! Бива си го, а?!

Отново се изсмя. Цялото му тяло се затресе от доволство.

Изглежда още не беше изтрезнял напълно от празнуването на победата и не успяваше да овладее кикота си.

В същото време се върна пратеникът от главния лагер на Кацуие и донесе указанията на господаря.

— Няма ли придвижвания на вражески части в околността на Кицунедзака? — попита Генба.

— Нищо забележимо. Господарят Кацуие ми се стори в много добро настроение.

— Предполагам, че е бил доста доволен.

— Да, беше.

Пратеникът продължи да отговаря на непрекъснатите въпроси на Генба, който не му оставяше време дори да избърше потта от челото си.

— Когато му описах в подробности тазсутрешното сражение — продължи човекът, — той възкликна: „Така ли? Е, това съвсем подобава на моя племенник!“

— А какво стана с главата на Себей?

— Незабавно поиска да я види и каза, че определено е неговата. Погледна към хората наоколо и заяви, че това било добър знак. Видя ми се, че се зарадва още повече.

Самият Генба беше изключително радостен от чутото. Щом чу за поздравленията на Кацуие, той се изпълни с гордост и желание да изненада своя чичо с още по-големи подвизи.

— Предполагам, господарят на Китаношо още не е научил, че крепостта на връх Ивасаки също падна в ръцете ми — похвали се засмян младежът. — Нека не бърза, понеже има още на какво да се зарадва.

— Не, тъкмо когато си тръгвах, му съобщаваха за падането на Ивасаки.

— Е, тогава значи няма нужда да пращам нов вестоносец, нали?

— Ако ще е само за тази новина — не.

— Във всеки случай до утре сутринта Шидзугатаке също ще бъде моя.

— Е, що се отнася до това…

— Какво искате да кажете?

— Господарят Кацуие предупреди, че може да се главозамаете от победата и да решите, че врагът е твърде лесна плячка. Трябва да бъдете постоянно нащрек.

— Говорите безсмислици — отвърна през смях Генба. — Няма една-единствена победа да ме опияни чак дотам.

— Но преди да потеглите за насам, господарят Кацуие изрично ви нареди да се оттеглите скоро след навлизането си в земите на неприятеля. Опасно е да се остава тук прекалено дълго. Днес той отново ми каза да ви предам да се връщате незабавно.

— Казал е да се оттеглим веднага ли?

— Думите му бяха, че трябва да отстъпите бързо и да се присъедините към нашите хора в тила.

— Какво малодушие! — изръмжа Генба и се подхили подигравателно. — Е, добре тогава.

В същото време влязоха няколко души, върнали се разузнаване. Трихилядният отряд на Нива се е обединил с хората на Куваяма. Сега всички заедно се готвят да защитават Шидзугатаке.

Тази новина само наля масло в огъня и засили желанието на Генба да нападне. Та в случай като този всеки храбър военачалник би пожелал да продължи да се сражава!

— Започна да става вълнуващо — отбеляза той.

Отметна настрана завесата на шатрата и излезе навън. Шидзугатаке се виждаше на около два часа път южно, издигнат посред младата зеленина на планините. По-наблизо, малко надолу от мястото, където беше застанал, по склона се изкачваше някакъв военачалник с неколцина придружители. При леката дървена врата на оградата един от хората на Генба тичаше напред, за да го предвожда.

Генба цъкна с език и промърмори:

— Трябва да е Досей.

Веднага щом разпозна пълководеца, който винаги стоеше редом с неговия чичо, можа предварително да досети и за какво е дошъл.

— А, ето ви и вас.

Досей изтри потта от челото си. Генба просто стоеше прав, без да го кани да влезе в шатрата му.

— Какво ви води тук, господарю Досей? — попита той малко рязко.

Досей имаше вид, сякаш няма желание да говори веднага, но Генба направо го превари.

— Ще останем тази нощ на лагер тук и ще се оттеглим утре. Вече пратих да съобщят това на чичо ми.

Показа, че не иска да говори каквото и да е повече по този въпрос.

— Вече ме осведомиха — отвърна любезно Досей, след което продължи с дълги поздравления към Генба за победата му при връх Оива.

Този обаче не искаше да търпи заобикалки.

— Чичо ми ви прати, защото се тревожи да не сбъркам нещо ли?

— Както предположихте, той не одобрява особено вашия план да останете на лагер тук. Желанието му е да се оттеглите от вражеска земя най-късно до довечера и да се върнете при него.

— Не се тревожете, Досей. Когато моите хора нападат, те са като снаряди: когато защитават нещо, са като желязна стена. Още никой не ни е посрамвал.

— Господарят Кацуие от самото начало имаше вяра във вас, но погледнато от чисто военна точка, не е препоръчително да се бавите, след като сте навлезли дълбоко в земите на неприятеля.

— Но почакайте, Досей. Да не би да твърдите, че нямам понятие от военно изкуство? И това ваши думи ли са или на чичо ми?

Сега дори Досей започна да губи търпение. Нямаше какво повече да направи, освен да млъкне. Започна да му се струва дори, че това пратеничество го излага на опасност.

— Щом така казвате — добре, господарю. Ще съобщя на господаря Кацуие за вашето решение.

Досей бързешком се сбогува. Когато се върна в шатрата си, Генба бързо издаде заповеди. Един от отрядите си прати на връх Ивасаки, няколко на брой малки разузнавателни групи — при Минегамине и в околността на Канондзака, между Шидзугатаке и връх Оива.

Скоро след това някой съобщи:

— Господарят Джоемон току-що пристига с нареждания от главния лагер в Кицуне.

Този път пратеникът не идваше просто за да говори с Генба и да му предаде какво мисли Кацуие. Вместо това се появи направо с военни заповеди, които изискваха от отрядите да се оттеглят. Генба мълчаливо изслуша всичко, но както и преди, отговорът му не даде изглед, че ще се подчини.

— Вече са ме натоварили да предвождам нападение в тила на врага. Да се подчиня сега на тази заповед ще значи да пропусна заключителния удар, при условие че досега сме имали само успехи. Бих искал да си запазя правото само на още една стъпка.

Така Генба нито последва съвета на чичо си, нито пък се подчини на неговата изрична заповед като главнокомандващ. Упорството му и на двата пъти надделя. Дори и Джоемон, избран лично от Кацуие да дойде при него, не можеше сега да надделее над неговата твърдост.

— Няма какво повече да ви кажа — заяви той и изми ръцете си от отговорност.

Последните думи бяха придружени с израз на възмущение и обида.

— Не мога да си представя какво ще си помисли господарят Кацуие, но ще му предам вашия отговор.

И Джоемон незабавно си тръгна, без да каже нищо повече. Препусна назад също така бързо, както и бе пристигнал.

Когато се появи четвъртият поред пратеник, слънцето вече помръкваше в небето на запад. Старият воин Ота Кураносуке беше отдавнашен служител и личен приближен на Кацуие. Говори дълго. Стана дума не толкова за самата заповед, колкото за отношенията между чичо и племенник и човекът направи всичко по силите си, за да смекчи младежката упоритост на Генба.

— Вижте. Разбирам вашата решителност, но от всички хора в рода господарят Кацуие най-много цени вас и тъкмо затова се тревожи сега толкова. Точно сега, след като нанесохте такова поражение на врага, ще сме в състояние да заздравим собствената си позиция. Така, с още няколко подобни победи, стъпка по стъпка ще овладяваме слабите места на противника. Такъв е нашият общ замисъл за водене на войната, така ще можем да поставим цялата страна под властта си. Чуйте ме, господарю Генба — трябва да спрете дотук.

— Пътят след залез-слънце става опасен. Върнете се, докато е още видело.

— А вие няма да дойдете с мен, така ли?

— За какво говорите?

— Нека чуя вашето решение.

— Аз по начало не смятах да го променям.

Уморен, старият служител си тръгна.

Пристигна пети човек от лагера на Кацуие.

Генба ставаше все по-непоколебим. Стигнал е дотук и няма намерение да се връща. Отказа да се срещне с пратеника, при все че не ставаше дума за някой маловажен служител. Този ден при него идваха все издигнати хора, но петият сега по ред се ползваше с особено голяма тежест между приближените на Кацуие.

— Знам, че предишните пратеници не постигнаха успех, но сега господарят Кацуие пожела дори да дойде дотук лично. Ние, приближените служители, го убедихме да остане в лагера и сега, при все че съм тъй недостоен, аз идвам да го заместя. Умолявам ви да размислите зряло върху всичко и да си тръгнете от връх Оичи възможно най-бързо.

Тази молба той произнесе, проснат по очи пред шатрата на Генба.

Последният обаче си правеше такава сметка: дори и Хидейоши вече да е разбрал за станалото и да бърза насам от Огаки, все пак разстоянието оттам дотук е тринадесет левги, а самото предупреждение не може да е пристигнало при него преди залез-слънце. Няма да му е лесно е да се измъкне от Гифу. С други думи, възможно най-късия срок, в който противникът би могъл да му противопостави главните си сили, е утре вечер или дори вдругиден.

— Този мой племенник няма да ме послуша, когото и да пратя при него — се оплака преди това Кацуие. — Ще трябва да отида самият аз да го накарам да се оттегли, докато не се е свечерило.

Този ден в главния лагер в Кицуне бе пристигнала новината за щастливия успех на пратените напред отряди и там засега цареше радостно оживление. Нареждането за бързо оттегляне обаче не беше изпълнено. На всички пратени при него уважавани мъже Генба отвърна само с отказ и подигравателен присмех.

— Ах, този мой племенник ще ме довърши — въздъхна Кацуие, който вече едва успяваше да се сдържа.

Щом до войниците стигна слуха за несъгласие между техните предводители — Кацуие бил недоволен от племенника си, — радостта им донякъде помръкна.

— Още един пратеник тръгна от лагера.

— Какво? Пак ли?

Постоянното сноване на хора между главния стан и връх Оива предизвикваше безпокойство у войниците.

В продължение на половин ден Кацуие усещаше, как животът му осезаемо се скъсява. Докато чакаше връщането на петия пратеник, едва можеше да се сдържа да остане седнал на едно място. Бяха разположени на стан в храма при Кицунедзака и сега Кацуие бродеше мълчаливо по коридорите на постройката, начесто поглеждайки към храмовата порта.

— Още ли не се е върнал Шичидза? — питаше той безброй пъти близките си служители. — Вече се свечери, нали?

Със сгъстяването на здрача започна да става раздразнителен. Сега вечерното слънце хвърляше последните си отблясъци по камбанарията.

— Господарят Ядоя се върна! — обяви войникът, който стоеше на пост пред вратите.

— Какво стана? — попита разтревожен Кацуие.

Ядоя разказа всичко, точно както се е случило. Отначало Генба отказал да го приеме, но той настоял. Подробно изложил мислите на своя господар, но всичко се оказало напразно. Генба настоявал, че дори Хидейоши да спусне с всичка сила от Огаки към връх Оива, това ще му отнеме поне един или два дни. При това той самият съвсем лесно ще може да надделее над уморените от пътя отряди на своя противник. Ето защо заявил, че е решен остане на връх Оива и никак нямало изгледи да промени намерението си.

Очите на Кацуие пламнаха от ярост.

— Глупак! — кресна той, почти сякаш плюе кръв.

После, с тежка въздишка, от която цялото му тяло потрепери, промълви:

— Такова държание е непростимо.

— Ясо! Ясо! — извика след това с писклив глас, като се оглеждаше наоколо и надзърна в съседната стая, където чакаха войниците на стража.

— Йошида Ясо ли търсите? — попита в отговор Менджу Шосуке.

— Разбира се! — изрева Кацуие, за да изкара яда си поне на Шосуке. — Повикайте го веднага тук! Кажете му да идва незабавно!

През храма прокънтяха тичащи стъпки. Йошида Ясо изслуша заповедите на Кацуие и без да губи време, пришпори коня си към връх Оива.

Дългият ден най-сетне привърши и под сянката на младите листа затрепкаха пламъците на огньове. Това несигурно трепкане добре отразяваше какво става вътре в гърдите на Кацуие.

Двете левги можеха да бъдат изминати с бърз кон почти за миг. Ясо се върна съвсем скоро.

— Казах на господаря Генба, че това са последните ви думи и се опитах да го вразумя, но той не се съгласи отстъпи.

Така и шестият пратеник се провали. На Кацуие вече не му бяха останали сили да се ядосва. Ако не беше на бойното поле, щеше да заплаче. Вместо това захвана да обвинява себе си и да се кори за сляпата привързаност, която хранеше досега към Генба.

— Грешката е всъщност моя — заключи той тъжно.

На бойното поле — там, където военният ред трябва да се спазва най-строго — Генба злоупотреби със своята близост с чичо си. От решението му сега зависеше съдбата на целия род, а той без дори минута размисъл просто настоя на своето.

Но кой всъщност позволи на младежа да навикне да се държи по този начин? Не е ли сегашното безизходно положение следствие на неговата собствена прекомерна любов към племенника? Заради нея в началото загуби доведения си син Кацутойо и крепостта Нагахама, сега ще пропусне пък една неповторима възможност, която може да реши бъдещето на целия род Шибата. С тези мисли в главата Кацуие потъна в съжаление, съзнавайки, че не може да вини съвършено никого, освен себе си.

Ясо имаше да му предаде още нещо — самите думи, които е казал Генба. В отговор на съвета на пратеника младежът се изсмял и дори се подиграл на чичо си:

— Преди време, когато хората споменавали името на господаря Кацуие, те го наричали Демона Шибата и говорели, че е човек на сатанинските замисли и неразгадаемите хитрости — поне така съм чувал. Днес обаче мислите му са като на старец, който не разбира какво става наоколо. В наше време война не може да се води с едновремешните средства. Вижте как проникнахме в земите на врага — в началото чичо ми дори не искаше да даде съгласието си за това. Нека сега остави всичко на мен и през следващите два дни само да гледа.

Трудно беше да се понесе нещастното изражение на Кацуие. Той по-добре от всеки друг знаеше истинската стойност на Хидейоши като пълководец — това, което бе говорил за него пред Генба и останалите военачалници, имаше за цел просто да намали техния страх от неприятеля. Дълбоко в себе си Кацуие иначе добре съзнаваше, че Хидейоши, особено откакто се оттегли от западните области, влезе в битка при Ямадзаки и участва в съвета в Кийосу, е наистина страховит противник. Сега този могъщ враг се изправя насреща му и тъкмо в началото на двубоя на живот и смърт един от собствените му хора се пречка за самия него.

— Такова държание е непростимо — повтори той. — Никога досега не съм търпял поражение и не съм показвал гръб на противника. Но сега…

Навън притъмня и тревогата на Кацуие премина в примирение.

Не прати при Генба никого повече.

Планът на Генба

Още същия ден, двадесетия от месеца, в Часа на коня, Хиденага прати известие в стана на Хидейоши при Огаки.

Днес сутринта един осемхиляден отряд на Сакума е навлязъл по планинските пътища дълбоко в наша земя.

От Киномото до Огаки имаше тринадесет часа път пеш. Дори за ездач, вестоносецът се оказа удивително бърз.

Хидейоши тъкмо се беше върнал от брега на река Року, където отиде да види докъде се е качила водата. През последните няколко дни в Мино имаше проливни дъждове и течащите между Огаки и Гифу реки Гото и Року бяха придошли.

Първоначално замисълът предвиждаше общо нападение над крепостта Гифу на деветнадесети, но валежите и придошлата вода попречиха на Хидейоши и този ден нямаше изглед да им се удаде да пресекат реката. Вече от два дни чакаха възможност да продължат напред.

Хидейоши получи бързото известие, още преди да е влязъл в лагера и го прочете на седлото. След като благодари на пратеника, той се върна в шатрата си без видим признак на вълнение.

— Ще ми направите ли чаша чай, Юко? — помоли.

Тъкмо когато допиваше чая, пристигна втори вестоносец.

Войска от дванадесет хиляди души начело с господаря Кацуие тръгна от Кицунедзака в посока връх Хигашино.

Хидейоши се премести на походното столче, повика при себе си началниците на войската и им каза само:

— Току-що пристигна бърза вест от Хиденага.

След това им прочете със спокоен глас какво пише. Пълководците изглеждаха стреснати.

Третото по ред известие беше от Хори Кютаро, който с подробности разказваше за храбрата битка и за гибелта на Накагава. Ставаше дума и за загубата на Ивасаки заради отстъплението на Такаяма. Щом узна, че Накагава е паднал в сражението, Хидейоши притвори за миг очи. Печал завладя военачалниците. Всички впериха погледи в Хидейоши, сякаш по лицето му се опитваха да отгатнат как ще се справи с това опасно положение.

— Смъртта на Себей е голяма загуба — каза господарят, — но той не загина напразно. — Повиши малко глас: — Запазете присъствие на духа и така ще уважите духа на Себей. Небето все по-ясно предвещава, че ни очаква голяма победа. Кацуие се беше затворил в планинската си твърдина, откъснат от света и объркан по кой път да поеме. Сега напуска укреплението, което за него беше станало затвор и дръзко разполага своите отряди на бойното поле. Но съдбата не е вече на негова страна. Преди дори това копеле да се е разположило на лагер, ще сме в състояние направо да го пометем от лицето на земята. Дойде времето големите ни желания да се сбъднат и да влезем в решаваща за страната битка! Това време е сега и нито един от вас не трябва да го пропусне!

Думите на Хидейоши отведнъж превърнаха мрачната новина в повод за радост.

— Победата е наша! — заяви той.

После, без да губи време, се зае да раздава нареждания. Всеки от военачалниците, след като получеше заповед, незабавно се сбогуваше и почти политаше към лагера на своите отряди.

Допреди малко притиснати от тревожното усещане за опасност, хората сега с нетърпение чакаха да бъдат извикани по име, за да узнаят какво ще е тяхното участие в битката.

Накрая почти всички, освен личните служители и оръженосците на Хидейоши, се оттеглиха, за да се подготвят за поход. Двама местни военни обаче — Уджиие Хироюки и Инаба Итецу — заедно с Хорио Мосуке, който беше лично подчинен на Хидейоши, оставаха без нареждания.

С вид, сякаш едва се владее, Уджиие излезе напред и каза:

— Мога ли да помоля да ми окажете честта, господарю, също да подготвя отрядите си, за да ви придружа?

— Не, от вас ще искам да останете в Огаки. Трябва някой да държи под око Гифу.

После Хидейоши се обърна към Мосуке:

— Останете и вие тук.

Дал последните си заповеди, Хидейоши излезе от шатрата. Повика своя оръженосец и го попита:

— Какво стана с вестоносците, за които споменах пред малко? Готови ли са?

— Да, господарю! Чакат нареждания от вас.

Момчето бързо изтича настрани и се върна с петдесет бързи бегачи.

Хидейоши се обърна направо към мъжете:

— Днешният ден не може да се сравни с никой друг живота ни. Голямо щастие за вас е, че сте избрани за вестоносци в такъв ден.

Продължи със заповеди към всекиго поотделно:

— Двайсет от вас да разпоредят в селата от Таруи до Нагахама по залез-слънце да бъдат запалени факли и да бъдат наредени покрай пътя. Освен това по пътя да няма нищо, което да пречи на движението — ръчни колички, добитък или трупи. Децата да си стоят вкъщи, а мостовете да се укрепят.

Двадесетте мъже от дясната му страна кимнаха едновременно. Към останалите тридесет заповедта бе следната:

— Вървете възможно най-бързо в Нагахама. Нека защитниците да се подготвят, а на старейшините в градовете и селата кажете да наредят припаси покрай пътя, по който ще минем.

Петдесетте мъже незабавно се затичаха в двете посоки.

Веднага след това Хидейоши извика нещо на служителите наоколо и яхна своя черен кон.

В същото време към него неочаквано изтича Уджиие.

— Господарю! Почакайте!

Воинът се хвана за седлото на Хидейоши и мълчаливо заплака.

Хидейоши се тревожеше, че ако остави Уджиие сам в Гифу, той може да влезе във връзка с Нобутака и да му измени, затова остави при него и Хорио Мосуке.

Уджиие бе наскърбен не само от проявеното към него подозрение, но и от мисълта, че заради него младият мъж няма да може да участва в най-важното сражение на живота си.

Това силно вълнение караше сега Уджиие да задържа коня на Хидейоши за поводите.

— Дори да не ми е позволено да ви придружа, умолявам ви да разрешите поне на генерал Мосуке да бъде редом с вас. С радост на място ще се изкормя, за да не ви създавам повод за грижи!

И той сложи ръка върху сабята си.

— Не си губете ума, Уджиие! — извика Хидейоши и плесна мъжа по ръката с камшика си. — Ако толкова иска да дойде с мене, Мосуке може да го направи. Но нека това да стане, след като войската вече е потеглила изцяло. Не можем да оставим тук и вас. Вие също елате.

Почти обезумял от радост, Уджиие се обърна в посока към стана и високо извика:

— Господарю Мосуке! Господарю Мосуке! Позволява ни се да тръгнем! Излезте да изкажете благодарността си.

Двамата мъже се проснаха по очи на земята, но чуха само изплющяването на камшик по задницата на коня, който след миг вече препускаше в далечината.

Дори тези, които придружаваха Хидейоши, бяха дотолкова изненадани от бързината му, че трябваше да се спуснат напред, за да го догонят. Пехотинците се завтекоха след господаря си, конниците бързо се метнаха на седлата и ги последваха. Всички тръгнаха без всякакъв ред или строй.

Беше Часът на овена. От пристигането на първия вестоносец до потеглянето на Хидейоши не бяха минали и два часа. За това кратко време той превърна поражението в северна Оми във възможност за победа над врага. Мигновено изработи план за действие на цялата войска и прати вестоносци с указания по пътя за Киномото — този път, който пеш се изминаваше за тринадесет часа и който сега щеше да му донесе всичко или нищо.

Сега тялото и умът на Хидейоши бяха изпълнени с решимост и под напора й той и петнадесетте хиляди негови войници се устремиха право напред. Пет хиляди останаха да пазят тила.

Хидейоши влезе в Нагахама заедно с първите редици от войската следобед на същия ден, в Часа на маймуната. Отрядите тръгваха последователно един след друг и навярно горе-долу по същото време, когато те пристигаха, последните войници и коне напускаха Огаки.

Щом се появи в крепостта, Хидейоши без бавене се зае да вземе в свои ръце действията срещу неприятеля. В действителност, той дори не слезе от коня. Хапна малко оризови топки, утоли жаждата си с един черпак вода и бързо напусна Нагахама, за да мине през Соне и Хаями. В Часа на кучето стигна в Киномото.

Пътят от Огаки дотук им отне само пет часа, тъй като през цялото време не се бяха спирали.

Петнадесетте хиляди души на Хиденага чакаха на връх Тагами. Киномото всъщност беше крайпътна спирка на завоя покрай северния склон на върха. Там беше разположено едно от поделенията на войската, чийто стан бе по-нависоко. На самия край на селото Джизо мъжете бяха построили наблюдателна кула.

— Къде сме? Как се казва това място? — попита Хидейоши, като спря рязко коня си с поводите и се хвана с другата ръка за седлото, за да не падне.

— Това е Джизо.

— Близо сме до лагера на Киномото.

Отговорите дойдоха от служителите около него. Хидейоши остана на седлото.

— Дайте ми малко вода — поиска той.

Взе черпака, който му подадоха, пресуши го на една глътка и за първи път, откакто тръгна от Огаки, се протегна. После слезе от седлото, отиде бързо до основата на наблюдателницата и вдигна поглед към небето. Кулата нямаше покрив и стълби. Войниците просто се катереха до върха й по грубо издялани вдлъбнатини в дървото на стените.

Внезапно Хидейоши изглежда си спомни дните, когато беше млад пехотинец. Завърза връвта на пълководческото си ветрило за дръжката на сабята и се закатери към върха на кулата. Оръженосците го подпряха отзад, за да не падне.

— Опасно е, господарю.

— Нямате ли нужда от стълба със стъпала.

Хората отдолу му викаха, но Хидейоши вече беше на около двадесет лакти от земята.

Силната буря, която премина над равнините на Мино и Овари, беше вече утихнала. Небето бе ясно и пълно със звезди, а езерата Бива и Його приличаха на две изпуснати сред полето огледала.

Когато Хидейоши, отпаднал от пътя, застана на върха на кулата, той усети по-скоро радост, отколкото умора. Фигурата му се очерта на фона на нощното небе с израз на някаква особена решимост. Колкото по-опасно е положението и колкото по-тежки — трудностите, толкова повече радост му носеха те. Тази радост от преодоляването на несгоди той бе започнал да изпитва още от времето на младостта си. Самият Хидейоши беше заявявал, че най-голямото щастие в живота е да стоиш на границата между провала и успеха.

Сега обаче, докато обгръщаше с поглед близките Шидзугатаке и връх Оива, той приличаше на човек, уверен в победата.

Но Хидейоши бе много по-предпазлив от повечето хора. Сега, както често правеше, мълчаливо затвори очи и си представи, че светът не е нито на негова, нито на противната нему страна. Остави встрани житейските непостоянства, превърна сам себе си в център на мирозданието и се заслуша, за да долови волята на небето.

— Вече всичко е почти свършено — промълви най-сетне и се усмихна. — Сакума Генба е още толкова млад и неопитен. И за какво ли мечтае той сега?

Слезе от кулата и веднага се качи до средата на склона на връх Тагами, където бе посрещнат от Хиденага. Веднага щом свърши с нарежданията към него, Хидейоши отново слезе в подножието, мина през Курода, пресече Канондзака, зави източно от Його и стигна връх Чаусу, където за първи път, откакто тръгна от Огаки, спря да почине.

Придружаваха го две хиляди войници. Синьото наметало над доспехите му бе покрито с прах и пот от пътя през деня. Облечен в това нечисто наметало обаче, той с резки движения на военното си ветрило даде последни указания за битката.

Беше вече късно през нощта, някъде между втората половина на Часа на глигана и първата на този на плъха.

Хачигамине беше разположено източно от Шидзугатаке. Вечерта Генба прати там един от отрядите си. Замисълът му за нападението над Шидзугатаке следващата сутрин беше, като действа заедно с предните части при Июрадзака й Шимидзудани, да откъсне вражеската крепост от околността й.

Цялото небе бе пълно със звезди, но планините, обрасли с дървета и храсталак, оставаха черни като мастило. Преминаващата през тях пътека не беше нищо повече от тясна дърварска просека.

Един от хората напред изръмжа недоволно.

— Какво става? — попита някой от другарите му.

— Елате и погледнете — обади се трети по-отдалече.

Чу се шумолене от провиране през гъсталака и на билото се появиха очертанията на тримата души.

— В небето нещо свети — отбеляза единият и посочи на югоизток.

— Къде?

— От дясната страна на онзи голям кипарис нататък.

— Какво ли е това, а?

Всички се засмяха.

— Сигурно селяните около Оцу или Курода изгарят нещо покрай пътя.

— В селата надали са останали хора. Всичките са избягали по планините.

— Тогава може да са огньовете на противника в Киномото.

— Не ми се вярва. Ако облаците бяха ниско, щеше да е по-друго, но в ясна нощ небето не се оцветява така. Тук дърветата пречат да гледаме, но ако се изкатерим до върха на онази скала, трябва всичко да се види.

— Спри! Опасно е!

— Ако се подхлъзнеш, ще паднеш право долу в долината!

Опитаха се да спрат другаря си, но той се закатери по стръмната чука, като се ловеше за поникналите тук-там храсти. На върха сянката му приличаше на малка маймунка.

— Не! Ужасно! — извика той неочаквано.

Възклицанието му стресна всички долу.

— Какво има? Какво се вижда?

Човекът остана да мълчи на върха като зашеметен. Един след друг останалите се покачиха при него. Щом стигнаха горе, потрепериха. Виждаха се не само езерата Його и Бива, а и пътят за северните области, който се виеше покрай тях. Погледът стигаше чак до подножието на връх Ибуки.

След падането на нощта бе трудно да се гледа ясно, но от Нагахама до Киномото, близо до подножието на върха, който сега изкачваха, като река сякаш се беше разтекла дълга ивица от пламък. Огньовете продължаваха, докъдето поглед стига.

— Какво е това?

Зашеметени за миг, сега всички внезапно дойдоха на себе си.

— Да тръгваме! Бързо!

Мъжете се спуснаха по стръмната скала почти с пързаляне и се завтекоха да съобщят в главния лагер.

Генба, пълен с бляскави очаквания за следващия ден, си беше легнал да спи рано. Войниците му също вече бяха задрямали.

Когато военачалникът се събуди, стреснат от нещо, наближаваше Часът на глигана.

— Цушима! — извика.

Осаки Цушима спеше наблизо и докато стане на крака, Генба вече сам стоеше пред него, стиснал едно копие, взето от ръцете на някой от оръженосците.

— Чух, че изцвили някой кон. Идете да видите.

— Веднага!

Цушима вдигна завесата и се сблъска лице в лице с някакъв човек, който викаше като обезумял.

— Тревога! — обяви мъжът, крайно изплашен.

— Какво толкова се е случило? — попита Генба на висок глас.

От напрежение човекът не успяваше да събере в едно мислите си.

— По пътя от Мино за Кинамото има много факли и огньове. Всичко се движи напред. Господарят Кадзумаса смята, че вражеската армия настъпва насам.

— Какво! Огньове по пътя от Мино ли?

Генба имаше вид, сякаш още не разбира какво става. Само минута след новината от Шимидзудани същото съобщение дойде и от Хара Фусачика, разположен на стан в Хачигамине.

Войниците в лагера се събудиха от раздвижването в тъмното. Вестта веднага се разнесе като вълна наоколо.

Значи Хидейоши се връща от Мино. Генба просто не можеше да повярва на това и още запазваше израза си на самоувереност.

— Цушима! Идете да проверите!

След това поиска походното столче и нарочно си придаде спокоен вид. Добре съзнаваше, че сега неговите служители следят, какъв е изразът на лицето му.

Осаки бързо се върна. Стигнал бе с коня си до Шимидзудани, след това до Хачигамине, после продължил от връх Чаусу до Канондзака, за да провери какво става. Думите му бяха следните:

— Не само се виждат факли и огньове, но ако се заслушаш, се чува и цвиленето на конете и тропота на копитата. Може да стане много лошо. Ще трябва колкото се може по-бързо да се вземат мерки за отбрана.

— А Хидейоши?

— Изглежда, че е в първите редици.

Генба бе толкова изненадан, че едва намери думи, за да каже нещо. Прехапа устна и мълчаливо вдигна пребледняло лице нагоре.

След малко рече:

— Оттегляме се. Няма какво друго да направим, нали? Иначе тази голяма войска ще ни откъсне окончателно от нашите.

Снощи Генба упорито отказа да се подчини на нарежданията на Кацуие. Сега самият той заповядваше на уплашените войници да вдигат палатките си. Подкани служителите и оръженосците да побързат.

— Още ли е тук човекът, който дойде от Хачигамине? — попита Генба хората наоколо, докато се качваше на седлото.

Като разбра, че мъжът не си е тръгнал, той го повика при себе си.

— Върнете се незабавно и кажете на Хикоджиро, че започваме отстъпление. Ще се изтеглим през Шимидзудани, Июрадзака, Каванами и Мояма. Неговите отряди да ни следват и да пазят тила.

Веднага щом даде тази заповед, Генба се присъедини към своите служители и препусна надолу по непрогледно тъмната планинска пътека.

Така през втората половина на Часа на глигана основните части на Сакума започнаха отстъпление. Когато тръгваха, луната още не се беше показала. В продължение на около половин час не палиха факли, за да попречат на врага да открие къде са. Препъваха се надолу по тясната пътека, осветявана само от фитилите на мускетите и от звездите.

По същото време, когато Генба напускаше своя стан, Хидейоши трябва да беше изкачил връх Чаусу над село Курода и си почиваше.

Там той разговаря с Нива Нагахиде, дошъл бързо от Шидзугатаке, за да му доложи за станалото. Нагахиде бе приет като почетен гост и господарят му се отнесе към него с подчертана любезност.

— Не знам какво да ви кажа — започна Хидейоши. — През много неща сте преминали от сутринта насам.

И той покани Нагахиде да седне до него на почетното място. После го разпита за разположението на противника и на местността наоколо. От време на време вятърът донасяше откъм планинския връх смеха на двамата мъже.

Междувременно войниците, които следваха Хидейоши, продължаваха да пристигат в лагера на дружини от по двеста-триста души.

— Хората на Генба вече започнаха да се оттеглят към Шимидзудани. Оставили са в околността на Хачигамине един отряд да пази тила им — съобщи един от съгледвачите.

Тогава Хидейоши помоли Нагахиде да разгласи по околните крепости следното:

В Часа на вола се готвя да нападна изненадващо Генба. Съберете местните жители и по изгрев-слънце ги накарайте да се качат на върховете в планината и да надават бойни възгласи. В самото начало на деня ще чуете стрелба — това ще значи, че е дошло времето да обкръжим противника. Всеки изстрел по-рано ще бъде от неприятелски мускети. Раковината ще даде знак за общо нападение. Не бива да пропускаме възможността.

Веднага след като Нагахиде си тръгна, Хидейоши поиска да дръпнат походното му столче настрана.

— Казват, че Генба ударил на бяг. Последвайте го и не му давайте да си отдъхне — обърна се той към войниците наоколо и поиска да предадат заповедта на цялата армия. — И в никакъв случай не стреляйте с мускетите, преди да се е показало слънцето.

Пътят, по който поеха, не беше равен; всъщност — просто планинска пътечка с много опасни и несигурни места. Дружините една след друга тръгнаха в нападение, но не успяваха да напредват с бързината, с която биха искали.

Пътьом хората трябваше да слизат от конете и да ги превеждат през мочурливи места или покрай стръмни скали, където пътят съвсем се губеше.

След полунощ луната се издигна посред небето и помогна на войниците на Сакума да ускорят отстъплението си. Нейната светлина обаче грееше и за преследващите ги отряди на Хидейоши.

Двете войски бяха на не повече от три часа път една от друга. В това сражение Хидейоши се готвеше да вкара значително превъзхождащи противника сили и духът на хората му беше висок. Изходът беше почти ясен още преди да е започнала самата битка.

Слънцето вече бе високо в небето. Беше почти Часът на дракона. На брега на езерото Його започнаха престрелки, но Шибата отново побягнаха и се скупчиха в околността на Мояма и прохода Сокай.

Тук се бяха разположили на стан хората на Маеда Инучийо. Знамената им се развяваха мирно на вятъра. Седнал на походното си столче, Инучийо явно хладнокръвно бе слушал стрелбата и гледал искрите, които от сутринта се носеха над Шидзугатаке, Оива и Шимидзудани.

Предвождаше едно от крилата на войската на Кацуие и това го поставяше в наистина двусмислено положение, тъй като обстоятелствата сега влизаха в противоречие с личния му дълг към неговия повелител. Само една грешка стигаше да доведе до гибелта на областта, която владее и на цялото му семейство. Нещата изглеждаха вече решени. Ако се противопостави на Кацуие, ще бъде наказан. Ако пък измени на дългогодишното си приятелство с Хидейоши, няма да остане верен на самия себе си.

Кацуие… Хидейоши…

Инучийо надали щеше да направи грешка при избора си между двамата. Когато тръгваше за бойното поле от своята крепост във Фучу, съпругата му се разтревожи за това, как се кани да постъпи и внимателно го разпита.

— Ако не се биеш против господаря Хидейоши, няма да изпълниш дълга си като воин — каза тя тогава.

— Така ли мислиш?

— Обаче и не смятам, че е нужно да удържиш думата, която си дал на Кацуие.

— Не бъди глупава. Нима смяташ, че мога да изменя на своята воинска дума, след като веднъж съм я дал?

— Е, тогава кого от двамата ще поддържаш?

— Оставям на небето да реши. Не знам как другояче бих могъл да постъпя. Човешкият ум е много слаб за въпроси като този.

Покрити с кръв, войниците на Сакума с писъци търчаха към стана на Маеда.

— Не се плашете! Дръжте се достойно!

Генба, също побягнал натам заедно с още няколко конника, скочи от своето мораво седло на земята и с кресливи викове се опита да усмири хората си.

— Какво става с вас? Само след толкова бой ли ще побегнете?

Укоряваше тях, а в същото време се опитваше да насърчи самия себе си. Седна на един камък. Раменете му се повдигаха тежко и от ноздрите му излизаше сякаш пламък. Усети горчив вкус в устата. Като се вземе предвид младостта му, усилието което правеше за да запази достойнство на пълководец посред цялото объркване на бягството, беше наистина изключително.

Едва сега разбра, че по-малкият му брат е бил убит. Не можеше да повярва на тези, които му съобщиха, че и мнозина от военачалниците са вече мъртви.

— А другите ми братя?

В отговор на този въпрос един от служителите посочи към тях — стояха зад гърба му.

— Двама са ето там, господарю.

Генба погледна с кръвясалите си очи към двамата. Ясумаса се беше проснал на земята и с отсъстващ израз впил поглед в небето. Другият беше заспал с клюмнала настрани глава. В скута му се стичаше кръв от някаква рана.

Генба беше привързан към братята си и сега му олекна, че са още живи. Видът на двамата — негова собствена плът и кръв — изглежда обаче и го разгневи.

— Ясумаса, стани! — извика той. — Стегни се, Шичироемон! Още е рано да лежиш по земята. Какво си се изтегнал?!

Генба събра всичката си смелост и с малко труд се изправи на крака. И той навярно бе получил рана.

— Къде е станът на господаря Инучийо? На върха на този хълм ли?

Тръгна натам, като накуцваше с единия крак, но се извърна и погледна към по-малките си братя, които сякаш се канеха да го последват.

— Няма нужда да идвате. Съберете хора и се пригответе да посрещнете врага. Хидейоши няма да губи време.

Генба седна на пълководческото място зад оградата на лагера и зачака. Инучийо скоро се появи.

— Чух какво е станало. Съжалявам — изрази той съчувствието си.

— Няма защо да съжалявате — Генба успя да си наложи насила една горчива усмивка. — С такъв посредствен ум като моя нямаше как да не загубя.

Отговорът беше така неочаквано смирен, че Инучийо отново погледна към Генба. Изглежда младежът приемаше вината за поражението като изцяло своя. Не се оплака от това, че Инучийо не е пратил свои отряди в сражението.

— Сега, ще ни окажете ли помощта да задържите с вашите свежи сили нападащите отряди на Хидейоши?

— Разбира се. Копиеносци или стрелци с пушка ви трябват?

— Най-добре ще е стрелците да залегнат в засада най-отпред. Ще могат да стрелят срещу нападащия враг, а след това ще го посрещаме ние — ще се бием, все едно сме вече готови да умрем. Вървете бързо! Умолявам ви!

Кога да е по друго време Генба не би молил Инучийо за нищо. Сега дори Инучийо не можеше да не изпита жал към този човек. Разбираше, че смиреността на младежа се дължи на претърпяното поражение. Възможно беше обаче Генба да разбира и неговите скрити намерения.

— Врагът сигурно наближава — промълви той.

Не можеше да се отпусне дори за миг. Стана на крака и добави:

— Е, ще се видим по-късно.

Вдигна завесата и пристъпи навън, но пак се обърна към Инучийо, който също излизаше, за да го изпрати:

— Може повече да не се срещнем на тази земя, но нямам намерение да загина безславно.

Инучийо го изпроводи чак до мястото, където преди малко седеше с братята си. Генба се сбогува и с бърза крачка тръгна надолу по склона. За няколко минути гледката долу се беше променила напълно.

Войниците на Сакума бяха преди към осем хиляди, но сега изглежда от тях тук имаше не повече от една трета, докато останалите явно бяха или убити, или ранени, или побягнали. Сега наоколо цареше такова объркване, че положението изглеждаше дори по-лошо от преди.

Ясно беше, че по-младите братя на Генба не съумяват да въдворят никакъв ред. Повечето от старшите офицери бяха паднали в битката. Поделенията нямаха вече началници и войниците не знаеха кой ще поеме предводителството над тях. В това време войската на Хидейоши вече се виждаше в далечината. Дори братята Сакума да имаха сили да спрат разгрома, духът на войската не можеше да бъде вече спасен по никакъв начин.

Стрелците на Маеда обаче с уверена крачка преминаха между уплашено викащите свои съюзници и като се разпръснаха на известно разстояние около лагера, залегнаха и зачакаха. Като видя това, Генба с пронизителен глас даде заповед за строяване. Объркването понамаля.

Мисълта, че на тяхна страна влизат свежи сили, наново придаде смелост на войниците на Генба, както и на самия него и офицерите му.

— Не отстъпвайте нито крачка, преди да сме видели главата на онази маймуна на върха на някое от нашите копия! Не оставяйте Маеда да ни се присмиват! Не се посрамвайте!

С тези подкани Генба мина между хората и началниците им. Както можеше да се очаква, войниците, останали досега с него, бяха от онези, които още не са загубили чувство за чест. По доспехите и копията на мнозина имаше засъхнала на слънцето кръв. Заедно с нея бяха полепнали трева и парченца пръст.

По лицата на всички личеше, че жадуват за глътка вода. За това обаче нямаше време. В далечината вече се вдигаха големи облаци жълт прах и се чуваше шум от конете на противника.

Но Хидейоши, настъпил от Шидзугатаке дотук и помел всичко с войниците си, сега се спря точно преди Мояма.

— Този стан е на хората на Маеда Инучийо и на сина му Тошинага — обяви той.

Така стремителното настъпление на отрядите беше прекъснато. Накара ги да се престроят и ги подреди като за сражение.

Двете войски все още бяха вън от обсега на оръжията си. Генба все така настояваше стрелците на Маеда да препречат пътя на врага, но покритата с прах войска на Хидейоши отказваше да премине и на крачка по-наблизо.

След като се раздели с Генба, Инучийо се отдалечи малко по билото на планината и отдалеч огледа положението долу. Дори за военачалниците около него намеренията му оставаха загадъчни. Но ето че двама от неговите самураи изведоха за него кон.

„Е, значи е решен да излезе да се сражава.“ Така изглежда се надяваха войниците му вътре в себе си. Стъпил на стремето обаче, Инучийо си зашепна нещо с един пратеник, който току-що се връщаше от лагера при Тошинага. Възседна коня, но сякаш още не бе готов да тръгне наникъде.

Откъм подножието на планината се зачу шумотевица. Когато Инучийо и всички останали погледнаха натам, видяха, че един уплашен кон от задните редици на строя им е скъсал поводите и сега препуска диво през стана.

При обикновени обстоятелства това нямаше да създаде трудност, но сега объркването от само себе си нарасна и скоро премина в безпорядък.

Инучийо се обърна към двамата самураи по-назад и им направи знак с поглед.

— Продължаваме — каза той на служителите наоколо и подкара коня си напред.

В същия миг в долината проехтя пукот на мускети. Трябва да беше от техния стрелкови отряд. В същото време хората на Хидейоши започваха нападение. При мисълта за това, което става, Инучийо се спусна надолу по склона, вперил поглед в разнасящия се настрани прах и барутен дим.

— Сега! Сега! — шепнеше той сам на себе си, като пляскаше от напрежение по седлото.

На едната страна на стана в Мояма удряха гонгове и големи военни барабани. От това объркването само нарастваше. Изглежда отрядите на Хидейоши вече бяха разкъсали обръча от стрелци и стъпвайки по телата на жертвите си, сега навлизаха право посред частите на Сакума и Маеда. След като преди малко с такава лекота обърнаха главните сили в бягство, сега те се носеха така бясно, че нищо не би успяло да ги спре.

Станал свидетел на разразилата се схватка, Инучийо зави встрани от пътя, отиде при сина си Тошинага и бързо започна отстъпление.

Някои от офицерите му се изпълниха с подозрения, но техният предводител всъщност просто изпълняваше готовия си от по-рано план. Вътре в себе си той винаги бе оставал необвързан и желанието му бе да не подкрепя нито една от двете страни. Областта му бе разположена така, че Кацуие започна да се домогва до съюз с него и най-сетне го принуди да премине към него. Сега обаче Инучийо си спомни за своето приятелство с Хидейоши и мълчаливо се оттегли.

Настъпващите войници на противника обаче безжалостно се врязаха в строя на Маеда и хора от задните редици паднаха убити.

Но междувременно Инучийо и синът му отведоха почти невредимите си основни части вън от лагера, от Шиоцу тръгнаха по заобиколен път към Хикида и Имаджо и накрая стигнаха в крепостта Фучу. През време на яростната битка, продължила два дни, лагерът на Маеда остана като спокоен самотен остров сред облаците на безпорядъка.

А какво беше положението в стана на Кацуие, откакто предишната вечер се опитваше да накара Генба да се върне?

Шестте пратеника се провалиха до последен. Кацуие, отчаян, че не може да се направи нищо повече, легна да спи, примирен със съдбата. Всъщност така и не успя да задреме — съзнаваше, че жъне онова, което е посял. Обичта му към Генба се изроди в сляпа привързаност. Негова е вината, че вместо строгите отношения между предводител и подчинен остави да го води кръвната връзка на чичото и племенника.

Сега вече Кацуие разбираше всичко. Генба бе също причината и за измяната на неговия доведен син Кацутойо в Нагахама. Слушал бе и за недопустимо надменното държание на младежа към Маеда Инучийо, и то на бойното поле при Ното.

Но макар и да признаваше недостатъците на своя племенник, Кацуие беше все така уверен, че неговите заложби са твърде много над средните.

— Но пък как тъкмо тези качества може да се окажат пагубни — прошепна той на себе си и се обърна в постелята.

Фитилите на лампите тъкмо започваха да примигват, когато в коридора тичешком се появиха няколко войници. Менджу Шосуке и останалите в съседните стаи се събудиха стреснати.

Като чуха гласовете и стъпките, бойците на стража при спалнята на Кацуие бързо изтичаха в коридора.

— Какво е станало?

В държанието на войника, който излезе напред, за да обясни нещата, имаше нещо неестествено. Говореше толкова бързо, че думите му се сливаха в едно.

— От известно време небето над Киномото е червено. Нашите съгледвачи току-що се върнаха от връх Хигашино…

— По-накратко! Само най-важното! — сряза го Менджу.

— Хидейоши е пристигнал от Огаки. Войската му вече е вдигнала на крак цялата околност на Киномото — отвърна човекът на един дъх.

— Какво? Хидейоши ли?

Разтревожени, мъжете бързаха да съобщят за станалото и на самия Кацуие. Той обаче вече беше чул разговора и излезе в коридора.

— Чухте ли какво казаха тези хора преди малко, господарю?

— Чух — отвърна Кацуие.

Лицето му бе дори по-бледо, отколкото в началото на вечерта.

— Така е — продължи той. — Хидейоши направи същото и когато беше на поход в западните области.

Както можеше да се очаква. Кацуие остана спокоен и се опита да успокои и тези наоколо си. Не можеше обаче да скрие какво мисли. От по-рано предупреждаваше Генба и — при начина, по който сега говореше — изглеждаше почти горд, че опасенията му са се оказали напълно оправдани. Но това бе и гласът на смелия пълководец, когото на времето наричаха Демона Шибата. Сега той предизвикваше по-скоро съжаление.

— Вече не мога да разчитам на Генба. Отсега нататък ще трябва да се бием сами за себе си. Не се тревожете и не се колебайте. Трябва да се радваме, че Хидейоши най-сетне идва.

Събра военачалниците, седна на походното си столче и се зае да дава разпореждания за разпределението на отрядите. В държанието му се долавяше младежка сила. Да дойде Хидейоши изглеждаше съвсем слабо вероятно; сега, когато вероятността се превърна в действителна заплаха, целият лагер изпадна в объркване. Мнозина напуснаха местата си под предлог, че са болни, други не се подчиняваха на заповедите, а много войници просто побягнаха объркани и уплашени. Положението беше печално — от седем хиляди души останаха едва три.

Това бе същата войска, която потегли от Ечидзен с твърдата решимост да срази Хидейоши. Сега тези хора се отказваха готови да побегнат при първата същинска заплаха от негова страна.

Какво ги доведе до такова положение — та те бяха над седем хиляди? Едно-единствено нещо — липсата на твърдо ръководство. При това действията на Хидейоши се оказаха и неочаквано бързи и с това ги стреснаха още повече. Започнаха да се ширят слухове и лъжливи новини, които само подсилиха общия страх.

Свидетел на грозното объркване на отрядите си, Кацуие не просто се обезсърчи, а направо изпадна в гняв. Стисна зъби и сякаш не можеше да се сдържи гласно да изрази пред офицерите наоколо своето възмущение. Тези пък първо сядаха, после ставаха на крака, след това започваха да крачат наоколо, но така и изобщо не успяваха да се успокоят. Нареждания от него бяха предадени на два или три пъти по поделенията, но оставаше неясно дали са изпълнявани.

— Защо сте толкова стреснати? — обърна се Кацуие с укор към заобиколилите го. — Успокойте се! Който изоставя мястото си и пръска лъжливи слухове, само кара хората ни тук да се объркат още повече. Всички ще бъдат наказвани за това — предупреди строго той.

Няколко от подчинените му изтичаха за пореден път при войската, за да разгласят заповедта. Дори и след това обаче Кацуие продължи да вика с попресипнало гърло:

— Не се плашете! Не се стряскайте!

Вместо да спре объркването обаче, той просто добавяше и своя глас към общата шумотевица.

Почти се съмваше.

Бойните възгласи и мускетната стрелба, пренесли се сега от Шидзугатаке към западния бряг на езерото Його, ехтяха над водата.

— Както вървят нещата, Хидейоши скоро трябва да е тук!

— Най-много до пладне.

— Какво?! Нима мислиш, че ще чакат дотогава?

Страхът се засилваше все повече и повече и най-сетне завладя целия лагер.

— Враговете трябва да са към десет хиляди!

— Не, струва ми се, че са двайсет!

— Какво? При силата, която показват, трябва да се поне трийсет хиляди!

Войниците изпадаха в плен на собствената си боязън. След малко се пръсна и слух, който изглеждаше твърде достоверен.

— Маеда Инучийо минал на страната на Хидейоши!

При това положение военачалниците на Шибата вече не можеха да овладеят своите отряди. Най-сетне Кацуие се качи на седлото, обиколи яздешком Кицунедзака и лично се опита да усмири хората в отделните малки укрепления. Явно бе стигнал до извода, че е безполезно да разпраща заповеди чрез пълководците.

— Всеки, който безпричинно напусне лагера, ще бъде веднага посечен — изкрещя той. — Всички бегълци да се настигат и застрелват! Който пръска слухове или подрива бойния дух на хората, ще бъде убит на място!

Нещата обаче вече стигаха дотам, че дори решимостта на самия Кацуие не можеше да промени нищо. Повече от половината от седемте хиляди войници бяха побягнали, а останалите едва се сдържаха да не ги последват. При това те вече нямаха вяра в собствения си главнокомандващ. Загубил уважението им, сега дори и Демонът Шибата не можеше да убеди никого със своите заповеди.

Кацуие подкара коня си назад към главния лагер, който противникът вече нападаше.

„Ето, помисли си, и моят край дойде…“ При вида на обезсърчената войска той осъзна пълната безнадеждност на положението. Въпреки това яростта продължаваше да го тласка отчаяно напред, към смъртта. Лагерът му посрещна утрото, осеян с разпръснати тук-там хора и коне.

— Насам, господарю. Останете само за миг тук.

Двама войници хванаха Кацуие от двете страни за бронята, сякаш се опитваха да задържат едрото му тяло на крака.

— Не ви подхожда да не владеете така себе си.

Изведоха го насила през водовъртежа от хора и коне, вън от главната храмова порта. После закрещяха отчаяно на останалите наоколо:

— Бързо доведете коня му! Къде е конят на господаря?!

Междувременно и самият Кацуие завика:

— Няма да отстъпвам! За кого ме мислите?! Няма да побягна оттук!

Думите му ставаха все по-яростни. Погледна към офицерите, които така и не го пускаха отстрани, и кресна:

— Защо правите това? Защо ми пречите да нападна заедно с останалите? Вместо да ме задържате, защо и вие не нападнете врага?

Някой доведе кон. До него застана войник, който държеше в ръка красивия пълководчески флаг, извезан със златния герб.

Кацуие заклати глава и продължи да крещи, но хората около него бързо го накараха да седне на седлото. Нямаше време за губене. Внезапно предводителят на оръженосците, Менджу Шосуке, младеж, който никога досега не се бе отличавал в сражение, се завтече напред и се просна по очи пред коня на Кацуие.

— Моля ви, господарю! Позволете да взема вашето пълководческо знаме.

Тази молба означаваше, че Шосуке желае да поеме ударите на противника върху себе си.

Той не каза нищо друго, само остана коленичил пред Кацуие. У него не личеше отчаяната решимост на човек, готов да приеме смъртта — външно изглеждаше досущ като всеки друг път.

— Какво? Искате да ви отстъпя пълководческото знаме?

От гърба на коня си Кацуие впери изненадан поглед в Шосуке. Военачалниците наоколо му също се втренчиха като поразени в младежа. Към малцина от личните си служители Кацуие се бе отнасял така хладно като към това момче.

Самият господар явно очакваше съвсем различни последствия от това свое отношение. И въпреки това същият този Шосуке сега му предлага да остане на негово място.

Над лагера духаше студеният вятър на поражението. За Кацуие бе непоносимо да вижда нерешителността на своите подчинени. Страхливците, захвърлили оръжие и побягнали, съвсем не бяха малко на брой, а на мнозина тъкмо от тези хора Кацуие бе гледал доброжелателно и ги бе дарявал с милостта си в продължение на дълги години. Като се сетеше за това, не успяваше да сдържи сълзите си.

Но каквито и да бяха мислите му, сега той заби шпори в ребрата на коня и с гръмогласен рев прогони израза на болка от лицето си.

— Какво говорите, Шосуке? Как може вие да умрете, а на мен времето още да не е дошло? Дръпнете се!

Шосуке отскочи от вдигналия се на задни крака кон, но го сграбчи за поводите.

— Нека тогава да бъда заедно с вас.

Въпреки съпротивата на Кацуие, Менджу го отведе настрани от бойното поле и бързо тръгна в посока към Янагасе. Мъжът с пълководческото знаме и останалите служители наобиколиха коня и не му дадоха да се върне назад.

Първите редици на Хидейоши обаче вече бяха си пробили път при Кицунедзака. Щом видяха златовезаното знаме, което се отдалечаваше на отсрещния склон, те забравиха за войниците на Шибата наоколо, които още продължаваха да им се противопоставят.

— Това е Кацуие! Не му давайте да се измъкне!

Тълпа от бързоноги стрелци се скупчи наедно и затича към мястото, където се вееше флагът.

— Тук ще се сбогуваме с вас, господарю!

С тези прощални думи военачалниците, които досега придружаваха Кацуие в бягството му, се обърнаха назад и се втурнаха право срещу копията на преследвачите. Скоро земята се осея с труповете им.

Менджу Шосуке също се беше обърнал, за да посрещне вражеския пристъп, но сега отново се завтече след коня на господаря си и завика подир него:

— Знамето… моля ви… нека го държа аз!

Тъкмо бяха минали през Янагасе.

Кацуие спря коня и взе златовезаното пълководческо знаме от човека до себе си. Навяваше му толкова много спомени — някога се бе вяло в неговите станове през време на битка и бе разнасяло славата на „Демона Шибата“.

— Ето, Шосуке. Носете го при войниците!

И с тези думи той подхвърли флага към младежа.

Шосуке се приведе и сръчно пое дръжката.

Преливаше от радост. Развя веднъж знамето и отправи към отдалечаващия се Кацуие своите последни думи:

— Сбогом, господарю!

Кацуие се обърна за миг, но конят му продължи да препуска към планините на Янагасе. Придружаваха го само десет ездача.

Наистина, сега Шосуке получи флага, който искаше, но Кацуие му заръча и да го занесе обратно при войниците.

Явно молбата беше заради хората, които заедно с оръженосеца оставаха сега да посрещнат смъртта си.

Тридесетина души начаса се събраха под знамето. Това бяха единствените, които наистина държаха на своята чест и бяха решени да умрат за своя господар.

„Значи има останали в рода Шибата достойни хора“, помисли си Шосуке и щастливо погледна лицата наоколо.

— Елате! Нека им покажем как се умира с радост! — провикна се той.

Подаде знамето в ръцете на един от бойците и се спусна най-отпред, на запад от село Янагасе, към северния склон на връх Точиноки. Сега малката дружина от тридесетима човека показваше далеч повече решимост от хилядите сутринта при Кицунедзака.

— Кацуие отстъпва към планините!

— Явно вече е решил да умира.

Както можеше да се очаква, войниците на Хидейоши само се ожесточиха в преследването.

— Ще му вземем главата!

Тръгнаха да изкачват връх Точиноки. Всеки се да бореше бъде преди останалите. Мъжете от рода Шибата гледаха със затаен дъх как противниците им, които се катереха дори и по привидно съвсем непроходими места, с всеки миг стават все повече и повече на брой.

— Имаме още време да изпием заедно една прощална чаша вода — обади се Шосуке.

В няколкото останали мига той и другарите му загребаха няколко глътки от поточето, което извираше измежду две скали на върха, поделиха си ги и спокойно се приготвиха да умрат. Неочаквано младежът се обърна към своите братя Модзаемон и Шобей.

— Трябва да избягате и да се върнете в нашето село. Ако и тримата загинем едновременно в битка, няма да има кой да продължи родовото име и да се погрижи за майка ни. Модзаемон, по-възрастният брат се смята за продължител на рода — защо не тръгнеш ти?

— Но ако по-малките бъдат убити от врага, как може най-големият да отиде после при майка си и да й каже: „Върнах се“? Не, оставам тук. Ти трябва да отидеш, Шобей.

— Това ще е ужасно за мен!

— Защо?

— За мама надали ще е радост във време като това да се върна у дома жив. А и нашият мъртъв баща сигурно ни гледа днес от отвъдния свят. Няма моите крака да са тези, които да се върнат днес в Ечидзен.

— Значи тогава ще умрем заедно!

Сплотени от този предсмъртен обет, тримата братя застанаха под пълководческото знаме.

Шосуке повече не отвори дума за връщане у дома.

Тримата пиха за последно от бистрата изворна вода и усетили освежителната й хладина, се обърнаха едновременно натам, където бе техният майчин дом.

Човек може да си представи молитвите, които изпълниха сърцата им. Врагът наближаваше отвсякъде и сега отделните войници бяха толкова близо, че се различаваха гласовете им.

— Пази пълководческото знаме, Шобей — обърна се Шосуке към своя по-малък брат, докато сваляше забралото си.

Щеше да се представи за самия Кацуие и не искаше врагът да го разпознае.

Край главата му профучаха пет-шест сачми от мускети. Това беше като знак за тридесетимата, които призоваха бога на войната Хачиман и се спуснаха срещу врага.

Разделиха се на три и нападнаха настъпващия напред неприятел. Изкачващите се отдолу мъже дишаха тежко и не можаха да устоят на напора на отчаяно втурналите се срещу тях противници. По шлемовете на хората на Хидейоши зазвъняха дълги саби, копия пронизаха гърдите им и земята се осея със злощастните им мъртви тела.

— Никой да не бърза да умира! — извика Шосуке и се отдръпна зад една дървена ограда.

Пълководческото знаме го последва заедно с останалите живи мъже.

— Казват, че плесницата от пет пръста не била толкова силна, колкото ударът с един юмрук. Ако сега се разпръснем, няма да успеем да свършим много. И в нападение, и в отстъпление оставайте при знамето.

След това предупреждение всички отново се хвърлиха в боя. Сечаха враговете и ги пронизваха с копията си, после като вятър се оттеглиха отново зад оградата.

Така излизаха в нападение шест или седем поредни пъти.

Нападателите бяха загубили вече над двеста души. Наближаваше пладне и слънцето жежко печеше над главите на хората. Прясната кръв бързо засъхваше по доспехите и шлемовете и заприличваше на черен лъскав лак.

Под знамето сега бяха останали по-малко от десет човека, които надали се виждаха един другиго с пламналите си очи. Нито един не беше вече невредим.

Една стрела прониза Шосуке в рамото. Той погледна към прясната кръв, която обливаше ръкава му и сам извади острието от плътта си. После се обърна натам, откъдето беше дошло то. Виждаше се как приближават голям брой вражески шлемове, които шумоляха в бамбуковата трева като стадо диви свине.

Шосуке използва останалото малко време, за да каже спокойно на другарите си:

— Бихме се с всички сили и няма за какво да съжаляваме. Всеки да си избере достоен противник и да защити името си. Нека аз пръв загина на мястото на нашия господар. Не оставяйте пълководческото знаме да падне на земята. Дръжте го вдигнато, предавайте го от ръка на ръка!

Приготвили се да умрат, покритите с кръв воини вдигнаха знамето срещу наближаващия през бамбуковата трева враг. Мъжете срещу тях явно бяха изпълнени с необикновена ярост. Настъпваха твърдо напред и размахваха заплашително копия. Шосуке се обърна с лице към тях и извика насмешливо:

— Що за възпитание?! Нищожества от простолюдието! Нима мислите, че заслужавате да допрете с копията си тялото на Шибата Кацуие?

Приличаше на демон и наистина никой не успяваше да излезе насреща му. Няколко на брой души паднаха покосени почти в самите му нозе.

При вида на неговата ярост и пред отчаяната храброст на останалите мъже, готови да бранят знамето си до смърт, дори и най-дръзките между нападателите се видяха принудени да отворят път към подножието на планината.

— Ето ме! Самият Кацуие е пред вас! Ако Хидейоши е тук, нека се срещнем с него на коне, лице в лице! Излез, песоглавецо! — крещеше Шосуке, докато слизаше надолу по склона.

Прониза още един воин с копието си. По-големият му брат Модзаемон вече лежеше покосен; Шобей пък бе кръстосал сабя с някакъв противник и двамата се бяха пронизали взаимно. Така малкият брат лежеше сега в основата на една близка скала.

До него изоставено се търкаляше златовезаното пълководческо знаме, цялото покрито с кръв.

Към тялото на Шосуке сега се насочваха безброй копия, идещи от двата края на склона. Всеки от войниците искаше да вземе знамето и главата, за която вярваха, че е на Кацуие.

Надпреварваха се кой пръв ще достигне плячката. Така Менджу Шосуке намери своята смърт под роя от вражески остриета.

Заради мълчаливостта, кротостта, изисканото си държание и своята любов към книгите този хубав двадесет и пет годишен воин не беше особено ценен нито от Кацуие, нито от Генба. Сега забралото още криеше младежките му черти.

— Убих Шибата Кацуие! — провикна се един самурай.

— А тези ръце отнеха пълководческото му знаме! — обади се друг.

Надигна се хор от гласове, всеки от които се хвалеше с нещо постигнато. Цялата планина сякаш се разтресе.

Хората на Хидейоши още нямаха представа, че главата принадлежи не на Шибата Кацуие, а на предводителя на неговите оръженосци — Менджу Шосуке.

— Убихме Кацуие!

— Докоснах главата на господаря на Китаношо!

Бутаха се един друг, а виковете им отекваха във въздуха.

— Знамето! Златното знаме! И главата! Главата му е наша!

Истински приятел

Кацуие успя да спаси живота си с бягство, но войската му бе направо пометена. До предишната сутрин знамето със златния герб на Шибата се развяваше край Янагасе, но сега там се виждаше само това на Хидейоши. Плющеше и с ярките си цветове, огрети от слънцето, привличаше погледа като някакъв знак за свръхестествена сила.

Останалите знамена на войската на Хидейоши покриваха пътищата и полята наоколо и представяха величествена победна гледка. Бяха струпани така нагъсто, че отдалеч приличаха на златиста мараня.

Войниците седнаха да се хранят от припасите си. Сражението започна рано сутринта и продължи около осем часа. След като свърши с яденето, цялата войска получи заповед незабавно да настъпи на север.

Щом наближиха прохода Точиноки, на запад пред погледа на мъжете се откри морето на Цуруга, докато планинските пропасти на Ечидзен от северната страна зееха сякаш досами копитата на конете им.

Слънцето вече слизаше над хоризонта и небето и земята горяха във вечерно сияние, съставено от всички цветове на дъгата.

Лицето на Хидейоши беше изгоряло до червено. Той обаче не приличаше на човек, неспал с дни наред. Сякаш бе забравил, че хората имат нужда от сън — настъплението продължаваше и още нямаше заповед за почивка. Беше по онова време на годината, когато нощите са най-къси. Преди още да се е стъмнило, войската се разположи на стан при Имаджо, в Ечидзен. Въпреки това предните части продължиха напред със заповед да стигнат до Вакимото на повече от две левги. В същото време последните редици изостанаха в Итадори, приблизително на същото разстояние зад основните отряди. Така тази нощ лагерът се простираше по продължение на четири часа път пеша.

Хидейоши веднага потъна в спокоен сън, който дори песента на планинската кукувица не успя да смути.

„Утре ще сме в крепостта Фучу, помисли си той, тъкмо преди да затвори очи. Но как ли ще ни посрещне Инучийо?“

А какво правеше междувременно самият Инучийо? По пладне на същия ден той изтегли своята войска във Фучу, крепостта на сина си.

— Слава на боговете, че сте живи и здрави — бяха думите на жена му, излязла да го посрещне.

— Погрижи се за ранените. После ще можем да се видим.

Инучийо дори не свали сандалите и не развърза връзките на доспехите си — просто остана да стои пред крепостта. Оръженосците също се строиха зад гърба му и с тържествено изражение на лицата зачакаха.

През портата преминаха отряд след отряд, понесли на рамене телата на мъртвите си другари. Върху труповете бяха раздиплени бойни знамена. След тях последваха ранените в битката — носени от други или сами, само подпрени на раменете на хората до себе си. Все пак тридесет и няколкото жертви, дадени от Маеда, не можеха да се сравняват със загубите на Шибата и Сакума.

Храмовата камбана удари, слънцето слезе ниско в небето и от всички части на крепостта се заиздига дим от кухненски огньове. Войниците бяха получили заповед да се нахранят. Те обаче не се разпръснаха, а останаха по поделения, сякаш все още са на бойното поле.

— Господарят на Китаношо е пред крепостната порта провикна се един от стражите.

— Какво?! Господарят Кацуие тук! — промълви изумен Инучийо.

Такова развитие на събитията беше съвсем неочаквано. Явно не можеше да понесе мисълта за среща с този човек — сега беглец, който дири убежище. За миг се замисли и след това каза:

— Да излезем да го посрещнем.

Последва сина си вън от крепостната кула. След като слязоха по стълбите, те тръгнаха през тъмния междинен коридор. Един от слугите, Мураи Нагайори, ги следваше.

— Господарю — прошепна Мураи.

Инучийо го погледна въпросително.

— Пристигането на господаря Кацуие тук е несравнима възможност за нас — прошепна прислужникът в ухото му. — Ако го убиете и пратите главата на господаря Хидейоши, отношенията ви с него ще се поправят без всякакви трудности.

Без да каже нито дума, Инучийо удари човека в гърдите.

— Млък! — кресна той.

Мураи се олюля срещу дървената стена зад гърба си и едва се удържа да не падне. Пребледнял, той не можеше да се реши нито да се изправи на крака, нито да приседне долу на земята.

Инучийо се втренчи ядосано в него и с неприкрит гняв заговори:

— Позорно е да шепнеш в ухото на своя господар безчестни и страхливи думи, които всеки би се засрамил да изрече на глас. Смятате себе си за самурай, но не знаете нищо за Пътя на самураите! Що за човек ще е този, който ще продаде главата на дошлия пред портите му военачалник само заради облагата на своя собствен род? При това след като е прекарал в походи редом с този военачалник толкова години, колкото аз!

И като остави разтреперания Мураи зад гърба си, Инучийо тръгна към главния вход, за да приветства Кацуие. Този беше дошъл дотук на кон. В едната си ръка стискаше дръжката на счупено копие. Не изглеждаше ранен, но цялото му лице — цялото му същество всъщност — бе потънало в скръб.

Поводите на коня държеше Тошинага, изтичал преди малко напред, за да го посрещне пръв. Осемте души, придружавали го досега, бяха останали вън от портата и Кацуие беше сам.

— Изключително съм ви задължен.

С тези думи на благодарност към Тошинага господарят на Китаношо слезе от седлото. Погледна Инучийо в лицето и на висок глас, пълен със самопрезрение, каза:

— Загубихме! Загубихме!

Беше в изненадващо добро присъствие на духа. Възможно е само да се преструваше, но на Инучийо му се стори, че е много по-спокоен, отколкото би се очаквало. Приветствията му към победения военачалник бяха по-любезни от обикновено. Тошинага показа не по-малка загриженост от баща си и помогна на беглеца да свали своите окървавени сандали.

— Чувствам се, все едно съм се върнал у дома си.

Внимателното отношение, силно впечатлява всеки, пропаднал в бездната на поражението и винаги го кара да забрави подозренията и огорчението. Това е единственото нещо, от което такъв човек може да започне да си мисли, че в този свят още има светлина.

Явно твърде ободрен, Кацуие отново се обърна към бащата и сина:

— Това поражение се дължеше изцяло на моята недалновидност. И на вас донесох неприятности. Надявам се да ми простите. Ще се оттегля в Китаношо и ще се опитам да сложа нещата си в ред. Питам се, дали бихте ми дали купичка ориз и чай.

Демонът Шибата сякаш се бе превърнал в Буда Шибата. Дори Инучийо не успя сега да сдържи сълзите си.

— Бързо донесете ориз и чай. И саке — нареди той.

Трудно можеше да намери думи, с които да утеши човека пред себе си. При все това усещаше, че от него се иска да каже нещо.

— Често казват, че животът на война е съставен от победи и поражения. Ако погледне на днешното нещастие от гледище на съдбата, човек разбира, че възгордяването от победата е първа крачка към поражението, а пълното поражение пък е първа крачка към победата. Възходът се редува с падението и временната радост и мъка тук нямат нищо общо.

— Затова аз не съжалявам нито за личното си нещастие, нито за вечния кръговрат на промяната — отвърна Кацуие. — Съжалявам само, че загубих своето добро име. Всичко е било предопределено.

Тези думи звучаха, сякаш вече не говори онзи Кацуие от по-рано. Не изглеждаше обаче нито отчаян, нито объркан.

Щом донесоха сакето, гостът доволно си взе една чашка и като си помисли, че това може да е последната им среща, наля също и на бащата и сина. След това с удоволствие погълна простата храна, която поръча за него Инучийо.

— Никога не съм опитвал нещо така вкусно като днешния ориз. Няма да забравя добрината ви — каза той и с тези думи се сбогува.

Инучийо, който го придружи навън, веднага забеляза, че конят му е изтощен. Нареди на един от оръженосците да доведе неговият собствен любим шаралия и го предложи на Кацуие.

— Не се безпокойте сега за нищо — увери той своя посетител. — Ще задържим неприятеля ви тук, докато стигнете до Китаношо.

Кацуие препусна напред, но обърна коня и се върна при Инучийо, сякаш изведнъж се е сетил за нещо.

— Инучийо, вие сте близък приятел с Хидейоши от младини. Сега, след този изход на битката, аз ви освобождавам от служителски задължения към мене.

Това бяха последните му думи към домакина. Качи се отново на седлото. По лицето му нямаше и следа от притворство. Инучийо се поклони, искрено развълнуван. Фигурата на излезлия от крепостната порта Кацуие се очерта в черно срещу червеното на залязващото слънце. Мъничката му войска от осем конника и десетина пехотинци тръгна да дири убежище в Китаношо.

В крепостта Фучу в галоп влязоха двама-трима конници. Новината, която донесоха, скоро се разнесе навсякъде наоколо.

— Неприятелят се е разположил на стан при Вакимото. Господарят Хидейоши е разпънал шатрата си при Имаджо, така че довечера почти няма изглед да ни нападнат.

През цялата нощ — или по-скоро половината от нея — Хидейоши спа безметежно в Имаджо и на следващия ден тръгна рано от лагера, за да стигне във Вакамото.

Кютаро излезе да го посрещне. Вдигнаха военачалническо знаме, за да дадат знак за присъствието на главнокомандващия.

— Какво е станало снощи в крепостта Фучу? — попита Хидейоши.

— Изглежда са се случили доста неща.

— Готвят ли се сега за отбрана? Може Маеда да искат да се бием.

И той погледна към Фучу, след това рязко се обърна към Кютаро и му нареди да подготви отрядите.

— Лично ли ще влезете в битката? — попита служителят.

— Естествено.

Хидейоши кимна, сякаш отсега вече всичко му е ясно. Кютаро бързо предаде неговите думи на отделните военачалници и наду раковината, за да събере предните отряди. За съвсем кратко време мъжете се подредиха в строй, готови да закрачат напред.

До Фучу имаше по-малко от два часа път. Кютаро яздеше начело, докато Хидейоши остана някъде по средата на челния отряд. Скоро можеха вече да видят крепостните стени. Хората зад тези стени естествено бяха крайно напрегнати. От върха на кулата войниците на Хидейоши и знамето със златното листо изглеждаха съвсем близо, все едно вече можеш да ги досегнеш с ръка.

Не беше дадена заповед да спрат. Тъй като Хидейоши яздеше посред тях, войниците от предния отряд бяха сигурни, че незабавно ще обкръжат крепостта.

Устремени към главната порта на Фучу, нападателите, подобни сега на придошла река, се подредиха като „жеравово крило“. Само пълководческото знаме остана неподвижно.

В същия миг от цялата крепостна постройка изригна барутен дим.

— Отстъпете малко, Кютаро. Отстъпете! — нареди Хидейоши. — Войниците да не се разпръсват в боен ред. Заповядайте им да останат строени по отряди.

Мъжете от предната редица се отдръпнаха и мускетите вътре в укреплението също замълчаха. И от двете страни обаче цареше напрегнато очакване.

— Някой да вземе пълководческото знаме и да излезе на двайсет крачки пред мен — разпореди Хидейоши. — Няма нужда човек да води коня ми; ще вляза в крепостта сам.

Не беше предупредил никого за намеренията си и сега тези думи предизвикаха обща изненада. Без да обръща внимание на изумените изражения на военачалниците, той веднага тръгна в тръс напред към главната крепостна порта.

— Само минута! Почакайте само минута, да мина преди вас!

Един самурай се завтече след него, но едва излязъл на десет разкрача по-напред от Хидейоши, взел в ръка според нареждането пълководческото знаме, проехтяха няколко изстрела, насочени към златното листо.

— Спрете огъня! Спрете стрелбата! — завика Хидейоши на висок глас и препусна срещу мускетния огън като пусната от лък стрела.

Аз съм! Хидейоши! Не ме ли познавате?

Като приближи крепостта, той свали от кръста си златния военачалнически жезъл и го размаха срещу войниците.

— Аз съм! Хидейоши! Спрете огъня!

Изумени, двама мъже изскочиха от оръжейния склад до главната порта и отвориха вратите.

— Господарю Хидейоши?

Този обрат на събитията им се струваше напълно неочакван и те поздравиха с известно смущение. Хидейоши позна и двамата. Вече бе слязъл от седлото и сега тръгна към тях.

— Върна ли се господарят Инучийо? — попита и после добави: — Той и синът му добре ли са?

— Да, господарю — отвърна единият от мъжете. — И двамата се прибраха невредими.

— Добре, добре. Радвам се да чуя това. Ще водите ли коня ми, моля?

И като подаде юздата на служителите, Хидейоши влезе през крепостната порта, досущ все едно че влиза у дома си, придружаван от свои хора.

Щом — почти като в унес — видяха постъпката на госта, воините, изпълнили подобно на гъста гора крепостта, останаха направо поразени. В същия миг срещу Хидейоши се завтекоха Инучийо и синът му. Щом се приближиха един към друг, двамата мъже заговориха почти едновременно, както става със стари приятели.

— Е, дочаках и това!

— Инучийо! Какво става с теб?

— Нищо особено — отвърна домакинът и се засмя. — Влез и седни.

Заедно със сина си той тръгна напред към главното укрепление. Вместо официалния вход, отвориха вратата към градината и въведоха своя посетител право във вътрешните покои. По пътя спряха да погледнат алените ириси и белите азалии.

Отношението беше като към близък семеен приятел и Инучийо се държеше сега така, както навремето, когато двамата с Хидейоши живееха през една ограда.

Накрая той покани госта вътре.

Хидейоши обаче остана на място и само се заоглежда наоколо, без дори да се наведе да развърже сламените си сандали.

— Онази постройка там — това кухнята ли е? — попита.

Щом получи от Инучийо утвърдителен отговор, той веднага се насочи към нея.

— Искам да видя съпругата ти. Тя тук ли е?

Инучийо остана съвсем изненадан. Канеше се да каже на Хидейоши, че ако иска да се види с жена му, той веднага ще я повика, но не му остана време да се обади. Вместо това побърза да помоли Тошинага да отведе посетителя в кухнята.

След като прати сина си подир Хидейоши, самият той забърза надолу по коридора, за да предупреди съпругата си.

Най-изненадани от всички останаха готвачите и слугините. Пред тях някакъв нисък самурай със сливово синьо наметало над доспехите — явно пълководец — се разхождаше небрежно из кухнята и досущ като човек от семейството на господаря викаше:

— Хей! Тук ли е господарката Маеда? Къде е тя?

Никой не го познаваше. Всички изглеждаха озадачени, но щом видяха златния военачалнически жезъл и скъпата сабя, бързо паднаха на колене и се поклониха. Трябва това да беше високопоставен пълководец, но пък никой в дома на Маеда не го бе виждал преди.

— Хей, господарке Маеда, къде сте? Аз съм, Хидейоши. Хайде, покажете се!

Съпругата на Инучийо готвеше заедно с няколко прислужници, когато врявата достигна до ушите й. Излезе навън с престилка и запретнати ръкави. За миг просто остана с втренчени очи на мястото си.

— Сигурно сънувам — прошепна.

— Дълго време мина, откакто се срещнахме за последно, господарке. Радвам се да ви видя добре както винаги.

Щом Хидейоши понечи да пристъпи напред, тя се съвзе и като пусна бързо ръкавите си надолу, се просна по очи дървения под.

Хидейоши просто седна до нея.

— Първото, което искам да ви кажа, господарке, е, че дъщеря ви и дамите в Химеджи бързо се сприятелиха. Моля ви да не се безпокоите за нея. Също така, макар вашият съпруг да преживя доста изпитания през време на последните битки, той не се поколеба дали да напада или отстъпва и значи може да се каже, че родът Маеда излиза от сражението непобеден.

Съпругата на Инучийо сключи ръце пред наведеното си чело.

В този миг Инучийо влезе да потърси жена си и видя Хидейоши.

— На това място не можем да ви приемем както подобава. Най-напред, моля ви, свалете сандалите и станете от пода.

Съпруг и съпруга направиха всичко по силите си да убедят госта да седне на по-почетно място, но Хидейоши отказа и продължи да говори с тях все така непринудено.

— Бързам да стигна до Китаношо и сега настина не мога да отделя време за тържествен прием. Ще може ли обаче да се възползвам от любезността ви и да помоля за купичка ориз?

— Лесно ще изпълним такава молба. Но няма ли да влезете поне за минута?

Хидейоши дори не посегна да развърже сандалите си.

— Това да оставим за друг ден. Днес трябва да бързам.

И Инучийо, и съпругата му познаваха добрите и лошите страни на нрава на Хидейоши. Тяхното приятелство никога не беше зависело от взаимни задължения и любезности. Домакинята вдигна отново ръкави и сама застана пред дъската за рязане в кухнята.

Тази кухня бе обща за цялата крепост и там работеха голям брой слугини, готвачи и дори чиновници. Господарката Маеда обаче не беше от онези жени, които да не знаят как бързо да приготвят вкусно ястие.

И днес, и предишния ден тя сама се беше грижила за ранените и готвила за тях. Дори и в обикновени дни обаче се случваше да дойде в кухнята и да сготви нещо за своя съпруг. Сега родът Маеда владееше голяма област, но преди, в дните на бедност в Кийосу, когато техният съсед Токичиро с нищо не беше по-добре от тях, двете семейства често си заемаха по няколко шепи ориз, стиска сол и дори малко масло за лампата за през нощта. Тогава лесно можеха да разберат как е съседът им с парите, като погледнат дали прозорецът му нощем свети.

„Тази жена не е по-лоша съпруга от моята Нене“, помисли си Хидейоши. Едва успя да усети кога съпругата на Инучийо свърши с приготвянето на ориза, взе сама подноса и ги поведе вън от кухнята.

На хълма в посока към западното укрепление в една борова горичка се намираше малък павилион. Прислугата разпъна в тревата до него постелка и сложи на нея двата подноса с храна и бутилки саке.

— Не мога ли поне, макар и да бързате, да ви предложа нещо по-добро? — попита съпругата на Инучийо.

— Не, не. Няма ли да дойдат също мъжът и синът ви?

Инучийо седна с лице към Хидейоши, а Тошинага вдигна бутилката със саке. Нямаше да се възползват от близката постройка. През боровете духаше вятър, но те надали го чуваха.

Хидейоши не пи повече от една чаша, но бързешком погълна двете купички ориз, които беше приготвила за него съпругата на Инучийо.

— А, наядох се. Съжалявам, ако ви затруднявам, но мога ли да помоля и за чаша чай?

В павилиона вече беше подготвено всичко необходимо. Жената бързо влезе вътре и поднесе на Хидейоши чая.

— Е, господарке — каза гостът, докато отпиваше, с тон, сякаш се кани да я помоли за съвет, — доста време ви загубих, но сега, на всичкото отгоре, ще ви отнема за малко и съпруга.

Инучийовата жена се засмя весело.

— Да ми отнемете съпруга? Отдавна не бяхте използвали този израз.

Инучийо и Хидейоши прихнаха и Хидейоши се обади:

— Я чуй, Инучийо. Изглежда жените не забравят лесно старите провинения. Още си спомня как й те „отнемах“, за да отидем да пием.

Върна чашата за чай и отново се засмя.

— Днес обаче нещата са по-различни от тогава и ако вие, господарке, не възразявате, сигурен съм, че и съпругът ви ще се съгласи да ми отдели време. Определено бих искал той да дойде с мен до Китаношо. Добре ще е синът ви да остане тук, за да се грижи за вас.

Като видя, че въпреки смеха думите му са приети на сериозно, Хидейоши продължи:

— Значи, бих помолил вашият син да остане тук, а съпругът ви да тръгне с мен. Инучийо няма равен по опит в битките. После, в щастливия ден, когато се върнем от обсадата, бих искал отново да спра тук и да ви се натрапя за няколко дни. Ще тръгнем утре сутринта. За днес ви казвам „довиждане“.

Цялото семейство го изпрати чак до входа на кухнята. По пътя съпругата на Инучийо отбеляза:

— Вие казахте, господарю Хидейоши, че Тошинага трябва да остане тук да се грижи за майка си, но аз не смятам, че още съм толкова стара и че ще ми е толкова самотно без него. Ще останат достатъчно войници да пазят крепостта, тъй че няма да има защо да се притесняваме за защитата й.

Инучийо беше на същото мнение. Докато вървяха бързо към входа, Хидейоши и семейството Маеда уточниха часа на заминаването на следващия ден и уговориха други подробности.

— Ще чакам кога ще се отбиете отново — каза съпругата Инучийо, когато се сбогуваше с Хидейоши на кухненския вход. Мъжът и синът й изпратиха госта чак до предната порта.

Същата нощ, когато Хидейоши се сбогува с тях и се върна в стана си, там доведоха като пленници двама много важни мъже от рода Шибата. Единият беше Сакума Генба, другият — доведеният син на Кацуие, Кацутоши. И двамата бяха заловени при опит да избягат през планините в Китаношо. Генба беше ранен. Раната се беше възпалила от лятната жега и бързо загнои. Воините най-често използваха в такива случаи мокса и Генба бе спрял в някаква селска къща, за да помоли за малко мазило.

Докато той се занимавал с това, селяните тайно се събрали да се посъветват и решили, че ако предадат Кацутоши и Генба на Хидейоши, сигурно ще получат за това добро възнаграждение. През нощта обградили колибата, в която двамата спели, овързали ги като прасета и ги занесли в стана на Хидейоши.

Хидейоши не остана особено доволен, щом научи за това. Противно на своите очаквания, селяните бяха сурово наказани.

На следващия ден Хидейоши, придружаван от Инучийо и сина му, пришпори коня си към крепостта на Кацуие в Китаношо. До следобед столицата на Ечидзен беше препълнена с негови войници.

Родовете Токуяма и Фува, чиито владения бяха разположени по пътя, вече бяха надушили какво става и мнозина дойдоха в стана на Хидейоши, за да му засвидетелстват верността си.

Лагерът беше разположен на връх Ашиба. Оттам Хидейоши нареди да обкръжат крепостта Китаношо така плътно, че дори вода да не може да се процеди вътре. Веднага след това отрядът на Кютаро получа задачата да проникне през външната дървена ограда. После отведоха Генба и Кацутоши в близост до самите крепостни стени.

Войниците удариха бойния барабан, за да привлекат вниманието на Кацуие вътре в крепостта.

— Ако имате да кажете нещо на прощаване на доведения си син и на Генба, най-добре излезте да го направите сега!

Повториха това на два или три пъти, но от крепостта не последва отговор. Кацуие така и не се появи, навярно понеже за него щеше да е непоносимо да види отново двамата. Освен това беше ясно, че намерението на Хидейоши е да отслаби духа на хората вътре.

През нощта пристигнаха изостанали бойци от войската на Кацуие и сега в крепостта бяха подслонени около три хиляди мъже и жени, много от които без друго не можеха да участват в сражението.

При това Генба и Кацутойо бяха попаднали живи в ръцете на врага и дори Кацуие не можеше сега да не предусеща края. Боят на вражеските барабани не секваше. До вечерта всички дървени огради пред укреплението бяха сринати и цялата околност, на разстояние тридесет-четиридесет разкрача от самите крепостни стени, беше залята от войниците на Хидейоши.

Въпреки това положението вътре оставаше спокойно. След време ударите на барабаните секнаха. Нощта наближаваше и от крепостта навън излязоха няколко военачалници. Изглеждаше, че ще преговарят с противника. Сигурно щяха да се опитат да спасят живота на Кацуие или може би направо предстоеше крепостта да се предаде. Такива бяха слуховете, които се носеха, но нищо не потвърди подобни предположения.

С напредването на вечерта главното укрепление, досега тъмно като мастило, изведнъж се освети от веселите пламъци на фенери. В северния двор и западната кула също светна. Дори в голямата кула, където войниците наблюдаваха какво става долу, готови да влязат в отчаяна битка, от време на време се забелязваха ярки проблясвания.

Нападателите почнаха да се питат какво ли има. Скоро обаче загадката беше разрешена. Дочуха се барабанни удари, придружени от нежен звук на флейти. До слуха на хората навън достигнаха народни песни, чиито думи отекваха типичното северняшко произношение.

— Хората в крепостта знаят, че това е последната им нощ сред живите и навярно си устройват прощално угощение. Колко тъжно.

Нападателите усетиха съчувствие към защитниците вътре. Хората и от двете страни бяха служили на рода Ода и между тях нямаше никой, който да не знае славното минало на Кацуие. Дори само заради това събитието беше дълбоко вълнуващо.

В крепостта Китаношо наистина имаше прощално угощение. Присъстваха над осемдесет човека — целият род и старшите му служители. Под ярката светлина на лампите в средата на стаята седяха съпругата на Кацуие и дъщерите й. Навън, на съвсем малко разстояние, чакаше вражеската армия.

— Така не се събрахме дори на първия ден от Новата година! — възкликна някой и всички останали се засмяха. — С настъпването на утрото ще дойде първият ден от нашия задгробен живот. Днес изпращаме старата година в този свят.

Многобройните лампи и смехът правеха събирането не по-различно от обикновено тържество. Само присъствието на въоръжени бойци хвърляше сянка в залата.

Гримът и облеклото на Оичи и трите нейни дъщери придаваха на обстановката неочаквана свежест и дори изисканост. Най-малката от сестрите беше само на десет години. При вида на веселото дете, което ядеше лакомо и палаво се закачаше със сестрите си, дори старите воини, напълно забравили за близката смърт, се принудиха да извърнат поглед.

Кацуие пи прекалено много. Всеки път, когато подадеше на някого чаша, той неволно издаваше колко е самотен с думите:

— Само Генба да беше тук.

Ако чуеше някой да недоволства от провала на неговия племенник, възразяваше:

— Стига сте винили Генба. Това нещастие изцяло се дължи на моя собствена грешка. Като чуя да корите племенника ми, се чувствам по-зле, отколкото ако нападахте самия мен.

Грижеше се чашите на всички наоколо да са пълни и нареди да налеят на войниците по кулите от най-хубавото саке в избата. Вместо наздравица думите му бяха:

— Нека сега се сбогуваме един с друг както подобава. Няма да е никак неуместно да чуем и някое стихотворение.

От кулите също се носеха песни и смях изпълваше стаите. Пред самия Кацуие някой заудря барабан и посребрените ветрила на танцьорките заописваха изящни линии във въздуха.

— Преди време господарят Нобунага ставаше да танцува по най-малкия повод и караше и мен да правя същото. Аз обаче винаги се срамувах от тромавостта си — спомни си Кацуие. — Колко жалко! Само заради тази вечер е трябвало да науча поне един танц.

Вътре в сърцето си трябва наистина да е изпитвал голяма мъка по своя предишен господар. А имаше и нещо друго. Макар и доведен до сегашното положение — ни повече, ни по-малко — направо безнадеждно — от някакъв войник с лице на маймуна, издигнал се до пълководец, Кацуие със сигурност се надяваше поне да загине славно.

Беше само на петдесет и три години. Като военачалник явно можеше да очаква още много, но сега единственото му желание беше да умре по достоен начин.

Сакето отново обиколи пируващите. Пресушаваха се чаша след чаша и до края на нощта много бурета се изпразниха. Имаше пеене с барабани, танци с посребрени ветрила, весели възгласи и смях, но нищо не успя да разсее напълно усещането за тъга.

От време на време ледената тишина и черният пушек, който лампите изпускаха при изгасването на фитила, се смесваха по лицата на осемдесетте присъстващи с бледност, причинена съвсем не от сакето. Личеше, че минава полунощ, но угощението все така продължаваше. Дъщерите на Оичи се сгушиха в скута й и заспаха. За тях тържеството започваше, изглежда, да става прекалено скучно.

По някое време най-малката успя да запази скута само за себе си и сега тихо спеше. Оичи докосна косата на дъщеря си и се насили да сдържи сълзите. Средната по възраст също вече задремваше. Само най-голямата, Чача, изглежда, разбираше мислите на своята майка. Знаеше какъв е поводът за тазвечерното угощение, но въпреки това съумяваше да изглежда спокойна.

Момичетата бяха красиви и трите приличаха на майка си, но у Чача имаше някаква особена изтънченост, дължаща се на кръвта на Ода. Съчетанието на младост и хубост в нея можеше само да натъжи всеки, който я погледне.

— Толкова е невинна — забеляза внезапно Кацуие, като спря очи върху лицето на заспалото най-малко дете.

После заговори на господарката Оичи за съдбата на момичетата.

— Ти продължаваш да си сестра на господаря Нобунага и не е минала и година, откакто стана моя съпруга. Най-добре ще е да вземеш децата и още преди съмване да излезете от крепостта. Ще накарам Томинага да ви придружи до стана на Хидейоши.

— Не! — отвърна просълзена Оичи. — Когато една жена се омъжи в семейство на воин, тя трябва да е решена да приеме своята карма. Коравосърдечно е да ме карате сега да напускам крепостта, а да отида да се моля за живота си в стана на Хидейоши е просто немислимо.

Погледна към Кацуие, скри лице с ръкава си и поклати глава. Мъжът й обаче опита още веднъж да я разубеди.

— Не, не. Радва ме мисълта, че си ми толкова вярна, при условие, че връзката ни е така скорошна, но трите ти дъщери са деца на господаря Асаи. Освен това Хидейоши със сигурност няма да се покаже безсърдечен към сестрата на господаря Нобунага и към децата й. Трябва да тръгвате, и то бързо. Вървете да се приготвите.

Кацуие повика един от служителите си, даде му нареждания и подкани Оичи да тръгва. Тя обаче само поклати глава и отказа да помръдне.

— Не може ли поне тези невинни деца да напуснат крепостта, след като ти самата си толкова решена?

Явно този път се съгласи с него. Разтърси най-малкото, заспало в скута й, за да го събуди и каза на момичетата, че ще ги пратят навън.

Чача се притисна до майка си.

— Не искам да ходя никъде. Не искам. Искам да съм с теб, мамо!

Кацуие и съпругата му се опитаха да я разубедят, но така и не успяха да спрат нейния отчаян плач. Накрая я отведоха и изкараха от крепостта насила. Хлипането на трите момичета продължи да се чува, докато се отдалечаваха. Наближаваше вече четвъртият час на нощта и безрадостното тържество привърши. Бойците бързо завързаха наново кожените връзки на доспехите си, взеха оръжията и започнаха да се разпръсват по местата, където щяха да посрещнат смъртта.

Кацуие, жена му и още няколко души от рода се пренесоха във вътрешността на главното укрепление.

Оичи накара да донесат една малка поставка за писане и се зае да стрива мастилото за предсмъртното стихотворение. Кацуие също съчини едно за себе си.

Макар еднаква навсякъде, нощта не бе еднаква за всички. Победители и победени посрещнаха по различен начин утрото.

— Докато небето се развидели, да сме превзели външните стени — нареди Хидейоши и после спокойно зачака изгрева.

Градът долу също остана сравнително спокоен. Само на две-три места избухнаха пожари. Причината не бяха войниците на Хидейоши, а по-скоро объркването на самите жители. Тъй като обаче пламъците можеха да осветят противника в случай, че реши да нападне изневиделица, ги оставиха да горят цяла нощ.

От сутринта до полунощ в шатрата на Хидейоши постоянно влизаха и излизаха различни военачалници. Заради това се говореше, че или се търси начин да бъде спасен животът на Кацуие, или крепостта ще се предаде доброволно. Въпреки това дори след средата на нощта първоначалният план за действие не беше променен.

Оживлението в двата лагера сочеше, че утрото наближава. Скоро се чу звукът на раковина. Ударите на барабана процепиха мъглата и отекнаха по целия стан.

Както беше предвидено, нападението започна точно в Часа на тигъра. За да прикрият другарите си, отрядите срещу крепостната стена откриха пушечен огън.

Пукотът на оръжието отекваше зловещо във въздуха, но изведнъж и той, и бойните възгласи на предните редици стихнаха.

В същото време от мъглата изскочи самотен ездач и пришпори коня си от мястото, където стоеше Кютаро, към походното столче на Хидейоши. След него тичаха един вражески самурай и три момичета.

— Спрете стрелбата! Спрете нападението! — извика конникът.

Бегълките, разбира се, бяха племенничките на Нобунага. Войниците обаче така и не разбраха чии са шестте ръкава на красиви дрехи, които през мъглата преминаха пред погледите им. Най-голямата сестра държеше за ръка средната, която пък на свой ред водеше най-малката. Вървяха на пръсти по каменистия път. Прието бе тези, които търсят закрила по време на битка, да не носят почти нищо на краката си и трите малки княгини сега бяха обути само с дебели копринени чорапи.

Най-малката спря и каза, че иска да се върне в крепостта. За да я успокои, самураят, който ти беше довел дотук, я качи на гърба си.

— Къде отиваме? — попита малката и потрепери.

— При един добър човек — отвърна Шинроку.

— Не! Не искам там! — извика момиченцето.

По-големите й сестри с всички сили се опитаха да я успокоят.

— Мама ще дойде по-късно. Нали така, Шинроку?

— Да. Разбира се.

Като продължиха да вървят със ситни крачки, те най-сетне приближиха до боровата горичка, където Хидейоши бе разпънал шатрата си.

Хидейоши излезе иззад завесата на входа и застанал до едно дърво, ги загледа как приближават. След това тръгна напред, за да посрещне момичетата.

— Всички приличат на рода си — заяви той, когато ги видя по-отблизо.

Дали си спомни за Нобунага или за Оичи? Който и от двамата да беше, самият Хидейоши остана като замаян и можа само да промълви, че и трите са хубави деца. От сливово синия ръкав на Чача изискано висеше пискюл, ръкавът на средната по възраст сестра пък, извезан с ярки цветове, бе пристегнат с червена лента. Най-малкото от момичетата беше облечено не по-малко изящно. Всяка росеше и малка торбичка, ароматизирана с алоево дърво и украсена със златна камбанка.

— На колко години сте? — попита Хидейоши.

Нито една от трите обаче не поиска да отговори. При това устните им пребледняха така, та човек добиваше впечатлението, че стига да ги докосне и ще избухнат в сълзи.

Хидейоши прихна леко и се усмихна.

— Няма от какво да се страхувате, деца. Отсега нататък можете да си играете с мен.

И той посочи с пръст носа си. Средната сестра се позасмя, може би понеже само на нея непознатият й заприлича на маймунка.

Внезапно обаче стрелбата и бойните възгласи разтърсиха околността още по-силно от преди и се понесоха над цялата крепост. Горе утринното небе започна да се развиделява.

Малките княгини видяха пламъците и дима по крепостните стени и заплакаха объркано.

Хидейоши ги остави на грижите на един от своите служители, провикна се гръмогласно да му доведат кон и препусна в посока към укреплението.

Двата рова пред външната стена, пълни с вода от реката Кудзурю, не даваха на нападателите лесен достъп до крепостта.

Когато най-сетне успяха да преминат през първия от тях, войниците вътре вече подпалваха моста пред главната порта. Пламъците преминаха през кулата над входа и плъзнаха към войнишките помещения. Съпротивата на защитниците бе по-отчаяна, отколкото нападателите бяха очаквали, но по обяд външната част на крепостта падна. Обсаждащите заприиждаха през всички порти към главното укрепление.

За да дадат последен отпор на врага, Кацуие и неговите старши служители се бяха оттеглили в кулата — величествена девететажна постройка с железни врати и каменни стълбове.

В продължение на двата часа, когато се сражаваха за кулата, нападателите понесоха много повече загуби, отколкото за целия предобед. Вътрешният двор се превърна в море от пламък. Хидейоши даде заповед за временно оттегляне. Може би понеже видя колко трудно напредват, той изкара отрядите си навън.

След това подбра няколкостотин калени воини. Никой от тях нямаше да носи огнестрелно оръжие — само копия и мечове.

— Сега вече трябва да успеем! Проправете си път до вътрешността на кулата! — заръча им.

Мъжете незабавно плъзнаха по стените като рояк стършели и скоро проникнаха вътре.

Първо от третия, после от четвъртия, след това и от петия етаж заструи гарвановочер пушек.

— Браво! — провикна се Хидейоши, когато над извитите стрехи на кулата изникна огромен чадър от пламък.

Огънят даваше знак, че краят на Кацуие настъпва. Доскоро той и хората от семейството му задържаха нападателите на третия и четвъртия етаж и се сражаваха смело, без да мислят за края. Краката им се хлъзгаха по покрития с кръв под. Сега обаче трима сродници на повелителя на Шибата се обърнаха към него:

— Пригответе се бързо, господарю!

Кацуие изтича до петия етаж и отиде при господарката Оичи. След като стана свидетел на нейната смърт, той свърши и със себе си, като си разряза сам стомаха.

Беше Часът на маймуната. Кулата продължи да гори през цялата нощ. Великолепното здание, което от времето на Нобунага насам се издигаше на брега на река Кудзурю, сега пламтеше като погребална клада за безбройните несбъднати мечти и хилядите мъртви. В пепелта обаче така и не успяха да открият дори следа от останките на Кацуие.

Говореше се, че той наредил да струпат в кулата суха трева, за да може тялото му да изгори напълно. По тази причина никой така и не видя главата като сигурно свидетелство за неговата смърт. За кратко време се заговори, че бил избягал, но Хидейоши посрещна тези слухове с почти пълно безразличие. На следващата сутрин вече се готвеше да тръгне за Кага.

До предишния ден крепостта Ояма в Кага беше седалище на Сакума Генба. Щом се разчу вестта за падането на Китаношо, хората наоколо бързо разбраха накъде духа вятърът и се подчиниха на Хидейоши. Така той влезе в Ояма без бой. Колкото повече победи печелеха неговите войски обаче, толкова по-строго ги предупреждаваше да пазят военната дисциплина. Целта му бе веднъж завинаги да стресне воините на Шибата и техните съюзници.

Един от тези воини беше Саса Наримаса в крепостта Тояма. Всъщност той продължаваше да поддържа Шибата и се отнасяше към Хидейоши с пълно презрение. По произход стоеше много над него. Освен това по време на северния поход беше първи заместник на Кацуие и след това, във войната с Хидейоши, този го помоли да остане в тила, за да задържа рода Уесуги да не нападне и да се грижи за реда в земите на север.

Сега Саса продължаваше да държи своята крепост, решен да брани докрай северните области. Макар Кацуие вече да бе загинал, а Китаношо — превзета, имаше твърде голяма вероятност Саса, с неговия свиреп нрав и открита ненавист към Хидейоши, да се опита да замести своя съюзник и така да продължи войната. Наистина, той възнамеряваше да събере собствените си войски с остатъците от тези на Шибата и да направи тъкмо това.

Хидейоши съвсем умишлено не се противопостави на кроежите му. Самият брой на неговата войска сочеше колко е силен и той реши просто с присъствие да накара Саса да промени отношението си. Същевременно отправи към рода Уесуги предложение за съюз. Уесуги Кагекацу прати един от своите служители да поздрави Хидейоши за победата и отвърна положително на поканата му.

Като взе предвид явно приятелските отношения между Хидейоши и рода Уесуги, Саса Наримаса осъзна, че е невъзможно да окаже военна съпротива. Ето защо той реши да прикрие своите намерения и в крайна сметка обяви, че се покорява на Хидейоши. След това даде дъщеря си за съпруга на втория син на Инучийо, Тошимаса и успокоен се премести в родната си област. Така самият отзвук на битката за Китаношо доведе до умиротворяването на земите северно от тази крепост и не стана нужда там да се водят нови сражения.

След като нещата на север се уредиха, победоносната войска на Хидейоши се върна в крепостта Нагахама за Празника на момчетата, петия ден от петия месец.

В Нагахама Хидейоши получи сведения за положението в Гифу. След Китаношо главен източник на нападения срещу него беше тъкмо тази крепост, но голямото поражение на Шибата чувствително охлади бойния дух на Нобутака и неговите поддръжници. Отгоре на всичко в крепостта Нагахама имаше много служители от Гифу, изменили на Нобутака и минали на страната на Хидейоши. В крайна сметка се стигна дотам, че със сина на Нобунага останаха само двадесет и седем души.

Тъй като Нобутака залагаше почти изцяло на Шибата, тяхната гибел го остави като с прерязани корени. Освен любимците му, всички останали негови хора го напуснаха. Нобуо събра своите отряди, обсади крепостта на брат си и му прати известие, в което настояваше да се премести в Овари.

Нобутака напусна Гифу и с лодка стигна до Оцуми в Овари. Един от служителите на Нобуо отиде при него с нареждане да извърши сепуку. Усетил, че е ударил неговият последен час, Нобутака спокойно написа прощалното си писмо и после сам посегна на живота си. Така единият от братята докара другия до гибел. Човекът, който стоеше зад тази смърт, обаче бе Хидейоши. Надали има нужда се казва, че той самият с неохота би нападнал със собствена войска Нобутака — толкова близък потомък на предишния му господар — затова и реши да използва Нобуо.

Във всеки случай не можеше да има съмнение в посредствеността на Нобуо и Нобутака. Ако се бяха съюзили като братя или ако поне единият бе надарен с храброст и имаше усет за това, накъде вървят времената, те нямаше да преживеят в крайна сметка такъв провал. В сравнение с Нобуо, който се отличаваше с добронамерено простодушие, Нобутака бе в известна степен по-смел. Въпреки това този човек не беше много повече от несполучил измамник.

На седми Хидейоши тръгна от Адзучи и на единадесети спря в крепостта Сакамото. В Исе Такигава Кадзумасу също му се предаде. Хидейоши му даде една част от Оми, носеща доход от пет хиляди крини ориз. Реши да не разпитва Кадзумасу за неговите предишни провинения.

Книга десета
Единадесета година на Теншо
1583 г.

Действащи лица и местности

Гамо Уджисато, старши служител на рода Ода

Накагава Канемон, началник на крепостта Инуяма

Икеда Юкисуке, син на Шоню

Бито Джинемон, служител на Хидейоши

Мори Нагайоши, зет на Икеда Шоню

Сакай Тадацугу, старши служител на рода Токугава

Хонда Хейхачиро, старши служител на рода Токугава

Ии Хьобу, старши служител на рода Токугава

Мийоши Хидецугу, племенник на Хидейоши

Ода Нобутеру, чичо на Нобуо

Исе, областта на Ода Нобуо

Нагашима, главна крепост на Ода Нобуо

Огаки, крепост на Икеда Шоню

Връх Комаки, укрепление, държано от Иеясу

Гакуден, главен лагер на Хидейоши

Окадзаки, крепост на Токугава Иеясу

Осака, новата крепост на Хидейоши

Бащини грехове

Само за една кратка година Хидейоши така бързо стигна до върха, че сам остана изненадан. Срази Акечи и Шибата; Такигава и Саса коленичиха пред него; Нива го смяташе за особено приближен, а Инучийо се показа верен на старата дружба.

Сега владееше почти всички области, завоювани по-рано от Нобунага. Дори отношенията му със земи извън някогашната власт на господаря на Ода коренно се промениха. Мори, които с години упорито се съпротивляваха на домогванията на Нобунага за върховенство над тях, сега подписаха съюзен договор и пратиха заложници.

Оставаше обаче един човек, чието отношение бе все така неясно — Токугава Иеясу. От известно време двамата с Хидейоши не поддържаха връзка помежду си. Мълчаха като слаби шахматисти, които чакат другата страна да направи добър ход.

Най-сетне мълчанието беше нарушено с едно пратеничество от страна на Иеясу, което пристигна скоро след завръщането на Хидейоши в Киото на двадесет и първия ден от петия месец. Най-високопоставеният пълководец на Иеясу, Ишикава Кадзумаса, се отби при Хидейоши в крепостта Такарадера.

— Идвам да ви предам поздравленията на господаря Иеясу. Вашата голяма победа донесе на страната ни мир.

След тези тържествени думи Кадзумаса дари Хидейоши с ценна старинна кутия за чай, известна с името Хацухана.

Хидейоши бе станал голям почитател на чайната церемония и прие скъпия подарък с голямо задоволство. Ясно беше обаче, че дори по-приятно за него е, дето Иеясу пръв му засвидетелства уважението си. Кадзумаса възнамеряваше още същия ден да се върне в Хамамацу, но Хидейоши го задържа.

— Няма нужда да бързате — настоя той. — Останете два-три дни. Ще кажа на господаря Иеясу, че аз съм настоял да не си ходите. При това утре ще имаме и малко домашно тържество.

Това, което Хидейоши нарече „малко домашно тържество“, беше всъщност честването на неговото удостояване с ново придворно звание — знак за императорското одобрение на вътрешната му политика и военните му успехи. Освен това щеше да обяви началото на строежа на нова важна крепост в Осака.

Тържествата продължиха три дни. Към крепостта се проточи сякаш безкрайна върволица от гости и тесните улици на града се задръстиха от придворни колесници, прислуга и коне.

Кадзумаса се видя принуден да признае, че наметалото на Нобунага сега покрива раменете на Хидейоши. До този ден той твърдо вярваше, че неговият господар ще е онзи, който ще стане приемник на предишния повелител на страната, но прекараното при съперника на Иеясу време го накара да промени мнението си. Като сравнеше владенията на двамата и размера на войските им, трябваше с тъга да заключи, че земите на Токугава все още си остават малка и откъсната област в източна Япония.

След няколко дни Кадзумаса обяви, че възнамерява да си тръгва и Хидейоши го изпроводи чак до Киото. Докато яздеха заедно, домакинът се обърна от седлото и погледна зад гърба си. Направи знак на Кадзумаса, който яздеше малко по-назад, да дойде при него. Като служител на друг род Кадзумаса беше приет с полагащата се на един гост любезност, но по пътя той, съвсем естествено, се движеше след Хидейоши.

— Решихме да пътуваме заедно — каза доброжелателно Хидейоши, — значи не може да яздим така на разстояние. Пътуването до Киото не е от най-интересните — нека да си поговорим.

Кадзумаса се поколеба за миг, но после настигна спътника си.

— Неудобно е все да се снове до Киото — продължи този. — До края на годината ще се пренеса в Осака — близо до столицата.

После разказа, какви планове има за строеж на крепост.

— Добре сте подбрали мястото — отбеляза Кадзумаса. — Казват, че от няколко години господарят Нобунага си бил набелязал вече Осака.

— Да, но там се бяха укрепили монасите-воини от Хонганджи и той се принуди да избере Адзучи.

Не след дълго влязоха в Киото, но тъкмо когато Кадзумаса се готвеше да се сбогува, Хидейоши отново го задържа и каза:

— В тази жега няма да е препоръчително да тръгвате по суша. По-добре е да минете с лодка през езерото от Оцу. Хайде, докато я приготвят за плаване, да обядваме с Маеда Гени.

Ставаше дума за човека, когото Хидейоши наскоро бе назначил за наместник на Киото. Без да даде на Кадзумаса възможност да отклони поканата му, той го поведе към дома на градския управител. Вътрешният двор беше старателно пометен, сякаш и без друго очакваха посетител. Гени прие Кадзумаса извънредно радушно.

Хидейоши постоянно подканяше госта да се отпусне и през време на обеда те не разговаряха за нищо друго, освен за крепостта, която той се готви да построи.

Гени донесе голям лист хартия и го разпъна на пода. Показа на пратеника от чужда област самия план на крепостта. Сега и той, и гостът започнаха да се питат за причините Хидейоши да бъде толкова откровен с един външен човек — единственото възможно обяснение беше, че господарят просто е забравил служител на кой род е Кадзумаса и какви са неговите собствени отношения с този род.

— Чувал съм, че доста разбирате от укрепления — обърна се той към посетителя. — Ако имате някакво предложение, моля, не се колебайте да ни го кажете.

Кадзумаса наистина беше твърде сведущ в строежа на крепости. Обикновено такива планове оставаха в пълна тайна и надали някой би ги показал на служител от съперническа област, но Кадзумаса остави настрана своите съмнения относно намеренията на Хидейоши и заразглежда чертежите.

Знаеше, че домакинът му няма да се захване с нещо малко, но размахът на замисъла наистина го порази. През времето, когато Осака бе седалище на монасите-воини от Хонганджи, тяхната крепост заемаше площ от сто на сто разкрача. Хидейоши възнамеряваше това да стане основата за новото главно укрепление. Взе предвид разположението на местността — реки, планини и крайбрежие; сравни предимствата и недостатъците на всяко едно място и възможностите то да бъде отбранявано и нападано. Главното укрепление и двете други встрани от него бяха поотделно заобиколени с пръстени насипи. Обиколката на външните стени беше над шест левги. Най-високата постройка вътре в двора беше пететажна кула, снабдена с отверстия, през които да се пускат стрели. Керемидите щяха да са позлатени.

Стреснатият Кадзумаса можеше само мълчаливо да се диви на това, което вижда пред себе си. Но погледът му засега бе обхванал само част от плана. Ровът около крепостта щеше да черпи вода от реката Йодо. Чрез процъфтяващия град Сакай наблизо Осака се свързваше с множество търговски пътища за Китай, Корея и Югоизточна Азия. Близките планински вериги Ямато и Кавачи осигуряваха естествена защита. Пътищата за Санин и Саньо свързваха Осака по суша и море с Шикоку и Кюшу и я превръщаха във врата към всички отдалечени области. Мястото далеч превъзхождаше Адзучи на Нобунага като средище на най-важната крепост в страната и седалище на нейния управител. Кадзумаса не успяваше да намери и един недостатък.

— Какво смятате? — попита Хидейоши.

— Напълно безупречно. Това е голям замисъл — отвърна Кадзумаса.

Нямаше какво повече да каже.

— Мислите ли, че сме предвидили всичко?

— Та когато бъде завършен, това ще е най-големият укрепен град в страната.

— Точно така исках и да бъде.

— Кога очаквате края на строежа?

— Бих искал да се пренеса, преди да е свършила годината.

Кадзумаса премигна недоверчиво.

— Какво?! До края на годината ли?

— Е, приблизително.

— Та строеж с такива размери би могъл да отнеме десет години.

— За десет години светът ще се е променил, а аз ще съм остарял — засмя се Хидейоши. — Наредил съм на началниците на работата да завършат вътрешността на постройката, заедно с украсата, за три години.

Не мога да си представя, че лесно ще може да накарате майсторите и работниците да се трудят с такава бързина. А ще са ви необходими и огромни количества камък и дървесина.

— Дървесината се доставя от двайсет и осем области.

— И от колко работници ще имате нужда?

— За това не съм сигурен. Допускам, че доста над сто хиляди. Според моите чиновници, само за да се изкопаят вътрешния и външния ров ще са нужни шейсет хиляди, които да работят ежедневно в течение на три месеца.

Кадзумаса млъкна. Огромната разлика между този план и крепостите Окадзаки и Хамамацу в неговата родна област му подейства потискащо. Но дали Хидейоши настина ще успее да докара в Осака, напълно лишена от залежи на камък, големите каменни блокове, от които се нуждае? И откъде се надява да набави в тези тежки времена грамадните суми, необходими за заплащане на работата? Питаше се дали големите замисли на този човек са в действителност нещо повече от перчене.

В същото време Хидейоши изглежда се сети за нещо много спешно, повика писаря си и започна да му диктува писмо. Напълно забравил за присъствието на Кадзумаса, той провери текста, кимна одобрително и захвана диктовката на следващото послание. Дори да не би искал да чуе какво се говори, Кадзумаса седеше точно пред своя домакин и не можеше да пропусне думите му. Явно ставаше въпрос за извънредно важно писмо до рода Мори.

Кадзумаса повторно се почувства притеснен и неуверен как да постъпи.

— Изглежда имате твърде неотложни задължения — каза той. — Да се оттегля ли?

— Не, не, няма нужда. След минута ще съм свършил.

Хидейоши продължи с писмата. Беше получил от един от членовете на рода Мори поздравления за победата над Шибата. Сега, под предлог, че разказва за хода на сражението при Янагасе, той всъщност искаше от изпратилия посланието да определи своето отношение към бъдещето на рода си. Писмото беше поверително и извънредно важно.

Кадзумаса остана седнал и мълчаливо загледан към разпръснатите в далечината бамбукови горички, докато Хидейоши диктуваше:

— Ако бях дал на Кацуие дори миг да си отдъхне, щеше да бъде много по-трудно после да го разгромя. Съдбата на Япония беше заложена на едно хвърляне и аз трябваше да се примиря със загубата на мои воини. Нападнах главната крепост на врага през втората половина на Часа на тигъра и до Часа на коня вече я бях превзел.

Докато произнасяше думите „съдбата на Япония“, очите му блестяха досущ като при самото падане на Китаношо. След това писмото продължаваше в стряскащ за рода Мори дух:

— Безполезно ще е да свиквам отряди, но ако е необходимо, лично ще посетя вашата област, за да решим въпроса за границите. Ето защо е важно да проявите благоразумие и в никакъв случай да не ме предизвиквате.

Кадзумаса несъзнателно стрелна Хидейоши с поглед и се удиви на дързостта на този човек. С лекота той диктуваше, все едно, седнал с кръстосани крака, води дружески разговор със самия получател на писмото. Дали се проявяваше като надменен или само беше наивен?

— И Ходжо на изток, и Уесуги на север са поверили работите си в мои ръце. Ако сте готови да ми дадете свобода и вие, управлението на Япония ще тръгне толкова добре, както не е било от древни времена. Обмислете това предложение внимателно и задълбочено. Ако имате някакви възражения, моля ви да ми ги съобщите до седмия месец. Необходимо е да предадете в подробности всичко писано тук и на господаря Мори Терумото.

Погледът на Кадзумаса следеше играта на вятъра в бамбуковите стебла, но неговият слух бе направо прикован от това, което Хидейоши говори. Сърцето му трепкаше като бамбуково листо при повей. За този човек, изглежда, дори грамадната задача на строежа на крепостта Осака остава за изпълнение просто през свободното време. И дори пред рода Мори той дръзко заявява, че ако имат някакви възражения, трябва да му ги предадат до седмия месец — преди отново да е тръгнал на война.

Кадзумаса не просто се възхищаваше, а трепереше пред това, на което стана свидетел.

В този миг един прислужник обяви, че корабчето му е готово за отплуване. Хидейоши свали една от сабите, които носеше на кръста си и я подаде на госта.

— Може да е малко стара, но острието, казват, било добро. Моля ви, задръжте я като малък знак за моите добри чувства.

Кадзумаса пое оръжието и почтително го вдигна към челото си.

Когато излезе, личните стражи на Хидейоши чакаха, за да го придружат до пристанището Оцу.

И в Киото, и извън града Хидейоши имаше да се справя с куп трудности. След Янагасе сраженията приключиха, но макар и Токугава да бяха засвидетелствали покорството си, оставаха още няколко упорити неприятели, които отказваха да се подчинят. Остатъци от войската на Исе се бяха укрепили в Нагашима и Кобе, така че Ода Нобуо беше натоварен да са справи с тези последни огнища на съпротива.

Когато чу, че Хидейоши се е върнал от Ечидзен, Нобуо тръгна от бойното поле за Киото и още същия ден се срещна с него.

— Щом Исе се покори, можете да вземете крепостта Нагашима за себе си — каза му Хидейоши.

Посредственият военачалник напусна Киото в много добро разположение на духа.

Беше по онова време на деня, когато вече се палят лампите. Пристигналите на посещение придворни си тръгнаха, както и всички останали гости. Хидейоши се изкъпа и тъкмо преди да отиде да вечеря с Маеда Гени и Хидекацу, един служител го извести, че току-що е дошъл Хикоемон.

Вятърът прошумоля в ратановите щори и довя шум от смеха на млади жени. Хикоемон не влезе веднага вътре, а първо изплакна уста и приглади косата си. Пристигаше на кон от Уджи и беше покрит с прах.

Задачата му беше да се срещне със Сакума Генба, затворен в крепостта Уджи. Всичко изглеждаше съвсем лесно, но както Хидейоши добре знаеше от самото начало, съвсем не се оказа така. Имаше причина да избере за тази цел тъкмо Хикоемон.

Генба падна в плен, но не беше убит от противниците си. Вместо това го затвориха в Уджи. Хидейоши нареди да не се отнасят с него прекалено строго или унизително. Знаеше, че племенникът на Кацуие е безподобно смел мъж, който, ако го освободят, ще се превърне в освирепял тигър. През цялото време го пазеше силна стража.

Макар и негов неприятел, Хидейоши изпитваше съжаление към този човек, също като Кацуие се възхищаваше на вродените заложби на Генба и смяташе, че ще е срамно да го предаде на палача. Ето защо, скоро след като се върна в Киото, прати човек, който да се опита да говори с него и да му обясни как стоят сега нещата.

— Кацуие вече напусна този свят — започна пратеникът, — и вие трябва да приемете Хидейоши като негов заместник. Стане ли това, ще сте свободен да се върнете в родната си област и в своята крепост.

Генба се изсмя.

— Кацуие беше Кацуие. Невъзможно е Хидейоши да заеме сега неговото място. Моят господар посегна на живота си и аз не възнамерявам да остана още дълго на този свят. Никога няма да служа на Хидейоши, дори и да ми даде власт над цялата държава.

След този пратеник Хикоемон беше вторият по ред, който отиваше при Генба. Тръгна със съзнанието, че го чакат трудности. Както и можеше да се очаква, и той не успя да накара затворника да промени решението си.

— Как мина? — попита Хидейоши.

Близо до него от една сребърна кадилница се вдигаше дим, който да пропъжда комарите.

— Изобщо не прояви внимание към това, което казах — отвърна Хикоемон. — Замоли ме само да му отрежа главата.

— Ако това е бил единственият му отговор, неуместно е да продължаваме с настояванията.

Хидейоши изглежда се отказа от намерението да убеждава Генба и бръчките по лицето му се изгубиха.

— Знам на какво разчитахте, господарю, но се боя, че не успях да се справя особено успешно със задачата си.

— Няма нужда да се извинявате — успокои го Хидейоши. — Макар и да е затворник, Генба явно не иска да отстъпи пред мен, само за да спаси живота си. Чувството му за чест е изключително. Жалко е, че ще загубим един толкова сърцат и смел мъж, но пък стига да се беше оставил да го склоните и да бе преминал на наша страна, и това можеше да убие моето уважение към него. Вие сте самурай и добре сте знаели това вътре в себе си, така че обяснимо е, защо не сте успели да разубедите човека.

— Простете ми.

— Аз съжалявам, че ви отнех време с това. Но не каза ли Генба нещо друго?

— Попитах го защо не е предпочел да загине на бойното поле, а вместо това избяга в планината и беше хванат там от някакви селяни. Попитах го и защо още продължава да е пленник и чака да го обезглавят, вместо сам да си отнеме живота.

— И какво отвърна той?

— Попита ме как мисля — дали сепуку или смъртта на бойното поле са най-голяма чест за самурая. После каза, че той самият бил на различно мнение — смятал, че войнът трябва да направи всичко по силите си, за да остане жив.

— И какво друго?

— Когато избягал от сражението при Янагасе, още не знаел дали Кацуие е жив или мъртъв, затова се опитал да се върне в Китаношо и оттам да го подпомогне за ответния удар. По пътя обаче болката от раните станала нетърпима и той спрял в една селска къща, за да помоли за мокса.

— Тъжно… тъжно, наистина.

— Освен това много спокойно добави, че приел срама бъде взет като пленник, понеже, ако стражите биха му оставили възможност, щял да избяга, да ви издебне и да посегне на живота ви. Така можело да укроти гнева на Кацуие и да помоли за прошка заради грешката, която направил при проникването си зад нашите редици край Шидзугатаке.

— Това наистина е нещо, достойно за уважение.

Хидейоши не се шегуваше и в очите му се появиха сълзи на съчувствие.

— Вина на Кацуие е, че не успя да използва такъв човек и напразно го прати на смърт — продължи той. — Е, ще му позволим това, което иска — да умре достойно. Погрижете се вие за това, Хикоемон.

— Разбирам, господарю. Тогава може би утре?

— Колкото по-скоро, по-добре.

— А къде?

— В Уджи.

— Да го разведат ли, за да го видят хората?

Хидейоши се замисли за малко.

— Предполагам такова ще е желанието на самия Генба. Преведете го през столицата и наредете след това да го обезглавят в полето край Уджи.

На следващата сутрин, тъкмо преди Хикоемон да е тръгнал за Уджи, Хидейоши му даде две копринени кимона.

— Допускам, дрехите на Генба са мръсни. Дайте му тези, за да посрещне смъртта в тях.

И така, Хикоемон пришпори коня си към Уджи, за да се срещне с Генба, когото сега охраняваха още по-строго.

— Господарят Хидейоши повели да бъдете разведен по улиците на Киото и после, както пожелахте, да ви обезглавят в полето при Уджи — каза той.

Затворникът не изглеждаше ни най-малко опечален от чутото.

— Благодарен съм ви — отвърна той любезно.

— Господарят ви праща и тези дрехи.

Генба погледна кимоната и каза:

— Наистина съм трогнат от вниманието на господаря Хидейоши. Не намирам обаче, че гербът и кройката ще ми подхождат. Моля, върнете ги.

— Няма да ви подхождат ли?

— Това са дрехи, каквито би носил пехотинец. Ако аз, племенник на господаря Кацуие, мина с тях по улиците на града, така само ще посрамя своя покоен чичо. Това, с което съм облечен, може да е изпокъсано, но въпреки мръсотията от битките бих предпочел да бъда разведен в него. Ако пък господарят Хидейоши би поискал да ми позволи да си сложа ново кимоно, ще помоля за нещо малко по-подходящо.

— Ще го попитам. Какво точно ще желаете?

— Червена горна дреха с широки ръкави и на едри шарки. За отдолу — червено копринено кимоно, извезано със сребро.

Генба говореше без заобикалки:

— Не е тайна, че се оставих да ме хванат някакви селяни и после да бъда завързан и отведен тук. За мен е срам, че съм бил пленен жив. Целта ми беше все пак да взема главата на господаря Хидейоши, но и това остана неосъществено. Когато ме водят до мястото, където ще бъда убит, навярно ще предизвикам известно оживление в столицата. Жалко е, че нося лоши дрехи като тези, затова, ако ще бъда облечен добре, искам да е в ярките цветове, които обичам на бойното поле. Нека от гърба ми да се вее и знаме. Освен това, за да покажа, че не ме е срам, дето съм бил вързан, искам да ме вържат пред очите на всички, преди да ме качат в колата.

Откровеността наистина беше едно от най-добрите качества на Генба. Когато Хикоемон предаде неговите желания на Хидейоши, този веднага нареди да бъдат пратени необходимите дрехи.

Дойде и денят, в който Генба щеше да загуби главата си. Осъденият се изкъпа и си върза косата. След това облече червеното кимоно и върху него — горната дреха с широки ръкави. Подаде ръце, за да ги вържат и после се качи в колата. Тази година навлизаше в цветущата възраст от тридесет години и всички жалеха за смъртта му.

Колата премина по улиците на Киото и после се върна в Уджи, където на земята беше просната една животинска кожа.

— Можете сам да разрежете стомаха си — предложи палачът на Генба.

Подадоха му една къса сабя, но той само се засмя.

— Няма нужда да правите изключения заради мен.

Така и не развързаха въжетата и го обезглавиха.

Наближаваше краят на шестия месец.

— Трябва строежът на крепостта в Осака да е напреднал — каза веднъж Хидейоши. — Да отидем да видим.

Щом се появи, отговорниците по работата се заеха да му обяснят докъде точно са стигнали. Пресушаваха тресавището при Нанива и вече бяха прокопали канали надлъж и нашир през него. На мястото, определено за града, изникваха първите временни търговски дюкяни. Като погледнеше към морето при сакайското пристанище и устието на река Ясуджи, човек можеше да види стотици лодки, пълни с ломен камък. Платната им бяха толкова нагъсто, че почти се докосваха. Хидейоши застана на мястото, където щеше да се издигне главното укрепление и се загледа навътре към сушата — там сновяха десетки хиляди работници и майстори от всички занаяти. Хората работеха на смени, ден и нощ, за да не се прекъсва работата по строежа.

От всеки род бяха взети работници като военен набор; ако някой от служителите пренебрегнеше това си задължение, го наказваха, независимо от това, колко висок пост заема. За хората от всеки занаят на всяко работно място имаше началници — предприемачи и първомайстори. Отговорностите им бяха ясно определени и ако се откриеше, че някой не се справя добре с работата, веднага го обезглавяваха. Самураите от различни родове, които служеха като надзиратели при работата, не чакаха в такива случаи наказание, а сами си правеха сепуку.

Онова, което обаче най-много занимаваше Хидейоши, беше Иеясу. Още откакто постъпи на служба при господаря Нобунага, той тайно смяташе този човек за най-страховития от всички управници в страната. Сега, след като сам се издигна така близо до върха на управлението, не можеше да си представи, че ще бъде възможно двамата с него да не се сблъскат.

През осмия месец нареди на Цуда Нобукацу да отнесе на Иеясу като подарък една прочута сабя, изработена от Фудо Куниюки.

— Кажете на господаря, че безкрайно се зарадвах на несравнимия съд, който той ми подари при идването на Ишикава Кадзумаса.

Нобукацу тръгна за Хамамацу в началото на месеца и се върна към десетия му ден.

— Токугава бяха така щедри в гостоприемството си, че почти се почувствах неудобно. Наистина бяха много внимателни към мен — разказа той.

— Господарят Иеясу в добро здраве ли ви се видя?

— Стори ми се извънредно добре.

— А редът сред подчинените му?

— Това е нещо, което няма да видите при други родове — послушанието на служителите е наистина пълно.

— Чувал съм, че при него идвали и много нови хора.

— Много изглежда са бивши служители на Такеда.

Докато говореше с Нобукацу, Хидейоши изведнъж си помисли с удивление за разликата във възрастта между него и Иеясу. Той с положителност беше доста по-възрастен от господаря на Токугава. Иеясу бе на четиридесет и една, Хидейоши — на четиридесет и шест, значи има разлика от пет години. Но сега Иеясу му даваше повод за тревога много повече, отколкото на времето Шибата Кацуие, който пък беше далеч по-възрастен от Хидейоши.

Въпреки всичко, това оставаше изцяло скрито в сърцето на Хидейоши. Външно ни най-малко не личеше, че след сраженията с Шибата той очаква нова битка. С други думи, отношенията между двамата мъже изглеждаха напълно мирни. През десетия месец Хидейоши помоли императора да даде на Иеясу ново, по-високо дворцово звание.

Господарят Самбоши в Адзучи беше само на четири години. За да го поздравят за Новата година, да поднесат почитанията си и да се помолят за доброто му здраве, при него дойдоха няколко, областни повелители.

— Извинете господарят Шоню ли е това?

— А господарю Гамо, какво съвпадение.

Двамата мъже се срещнаха по случайност пред голямата зала в главното укрепление. Единият беше Икеда Шоню, който се премести от Осака в Огаки, за да освободи старото си място за Хидейоши. Другият бе Гамо Уджисато.

— Вие всеки път изглеждате във все по-добро здраве — отбеляза Гамо. — Няма какво повече да искате от това.

— Не, здравето ми не може да не зависи от годините, а и без друго бяхме заети. От няколко нощи не ми е оставало време за сън, дори в Огаки.

— При това, господарю Шоню, вие сте обременен допълнително и с грижата за строежа на крепостта Осака.

— Такава работа е подходяща за хора като Мацуда или Ишида, но не и за воини като нас.

— Не съм съгласен. Господарят Хидейоши не е от онези, които поставят хората на неподходящи за тях места. Трябва да сте сигурен, че той се нуждае също и от вас.

— Всъщност, дразни ме малко, че откривате у мен такъв род заложби — отвърна през смях Шоню. — А между другото, какво стана с новогодишните ви пожелания към младия господар?

— Тъкмо се сбогувах с него.

— И аз самият точно излизам, така че времето е подходящо за един поверителен въпрос, който много бих искал да обсъдим двамата с вас.

— Да ви кажа право, щом ви видях, се сетих, че има нещо, което и аз бих искал да ви питам.

— Явно мислим за едно и също. Къде да идем да разговаряме?

Шоню махна в посока към едно малко помещение встрани на голямата зала.

Двамата мъже седнаха в празната стая. Вътре нямаше мангал, но лъчите на новогодишното слънце проникваха през хартията на вратите и ги топлеха.

— Чухте ли вече слуховете? — започна Шоню.

— Чух. Говори се, че господарят Нобуо е убит. И звучи правдоподобно.

Шоню се намръщи и въздъхна.

— Вече има признаци, че и тази година ще се случи нещо. Доколко опасно ще е, зависи от това, кои ще бъдат замесени, но при всички случаи събитията напоследък са обезпокоителни. Вие, господарю Гамо, сте по-млад от мен, но ми се струва, че вашата преценка е по-добра от моята. Не ви ли идва на ум нещо, за да предотвратим нещастията?

Изглеждаше дълбоко загрижен.

Гамо му отвърна на свой ред с въпрос:

— А откъде биха могли да тръгнат тези слухове?

— Това не мога да ви кажа. Обаче няма дим без огън.

— А смятате ли, че има нещо, което ние не знаем?

— Не, не вярвам. Просто нещата не вървят на добре. Започна се оттам, че през единайсетия месец миналата година господарят Нобуо отиде при господаря Хидейоши в Такарадера. Говори се, че господарят Хидейоши лично уредил тържествата по повод победата на господаря Нобуо над Исе и гостоприемството му било толкова голям че господарят Нобуо останал при него цели четири дни.

— Наистина ли?

— Служителите на господаря Нобуо очаквали той да си тръгне от крепостта още на следващия ден, но нито на втория, нито на третия, нито на четвъртия нямало вест от него. Е, изглежда, че хората са започнали да си мислят най-лошото и непредпазливо са изказали разни въображаеми опасения.

— Така трябва да е било — засмя се Гамо. — Като проследиш откъде идват такива разкази, повечето от тях се оказват просто измислици, нали така?

Шоню обаче продължаваше да изглежда притеснен и бързо додаде:

— После всички продължили да обсъждат станалото и между Исе, Нагашима, Осака и столицата се разнесли какви ли не противоречиви слухове. Първият от тях е, че приказките за смъртта на Нобуо тръгнали не от служителите на този господар, а от прислугата на Хидейоши. Хората в Такарадера отричат да е така. Според тях слухът бил рожба на подозрителните тъмни душици на служителите на Нобуо. Докато всяка от страните продължава да вини другата, мълвата за смъртта на господаря Нобуо се носи по-бързо от вятър.

— А хората вярват ли й?

— Трудно е да се каже какво мисли човекът от простолюдието, но след смъртта на господаря Нобутака непосредствено подир поражението на Шибата е сигурно, че и много от близките и служителите на господаря Нобуо трябва да имат лоши сънища и да се питат коя ще бъде следващата жертва.

Сега Гамо заговори открито за страховете, които имаше пък той. Приседна по-близо до Шоню, премести се на колене и каза:

— Независимо какви слухове се разнасят наоколо, между Хидейоши и Нобуо би трябвало да има здраво разбирателство. Може обаче да са се появили и значителни разногласия.

Гамо се втренчи в Шоню и закима силно с глава.

— Погледнете какво стана, откакто умря господарят Нобунага — продължи той. — Повечето хора си мислеха, че след възстановяването на мира господарят Хидейоши би трябвало да предаде цялата власт на наследника на своя предишен повелител. Както обаче и да обмисляте нещата, ясно е, че господарят Самбоши е още твърде млад и че наследник засега трябва да бъде господарят Нобуо. Ако Хидейоши не се подчини на господаря Нобуо, би могло да бъде обвинен в измяна и неблагодарност за множеството милости, с които родът Ода го е удостоявал в миналото.

— Всичко това не е никак хубаво, нали? Намеренията на Нобуо са съвсем прозрачни, но той изглежда никак не разбира, че ще стане тъкмо обратното на онова, което той би искал.

— Но мислите ли, че е наистина възможно да храни такива надежди?

— Доста вероятно е. Та що за сметки би могъл иначе да крои един глупав и от детство изнежен човек?

— Сигурно е, че такива слухове стигат и до Осака и с това недоразуменията само ще се увеличат.

— Това със сигурност няма да е приятно — въздъхна Шоню.

Военачалници на Хидейоши, и двамата присъстващи бяха безусловно зависими от него като служители от господар. Условията обаче бяха такива, че ставаше трудно да се решава кого би трябвало да поддържат.

Първо на първо, на времето Гамо се радваше на милостта на Нобунага и се ожени за най-малката от дъщерите му. От друга страна, Шоню и Нобунага бяха имали обща кърмачка и този пълководец беше в особено близки, почти братски отношения с покойния си повелител. По тази причина дори на съвета в Кийосу двамата мъже бяха поставени между роднините на починалия. Съвсем естествено бе да не са безразлични към затрудненията пред рода Ода, а като се изключи невръстният Самбоши, единственият пряк наследник на Нобунага в този род оставаше Нобуо.

Двамата нямаше да са така объркани, ако можеха да открият поне една добра черта в нрава на Нобуо — ясно беше обаче, че той е просто посредствена личност. И преди, и след съвета в Кийосу за всички беше ясно, че не това е човекът, който да хване изпадналите от ръката на Нобунага поводи на управлението.

За нещастие обаче никой не искаше да каже на Нобуо тази истина. Така добродушният млад благородник, винаги опирал се на силата на своите служители и свикнал да кима одобрително на всяко поредно ласкателство, стана жертва на други, които го използваха за свои собствени цели и накрая пропусна големия исторически момент да премине покрай него, без дори да забележи какво всъщност е станало.

Миналата година Нобуо се срещна тайно с Иеясу и след сражението при Янагасе по съвет на Хидейоши принуди брат си да се самоубие. След това, като награда за победата в Исе, получи във владение областите Исе, Овари и Ига и навярно решил, че денят му вече наближава, очакваше Хидейоши да предаде в негови ръце управлението на държавата.

— Но ние не можем просто да оставим положението като сега и да гледаме отстрани. Хрумва ли ви нещо за това, господарю Шоню?

— Не, надявах се да чуя вашите мисли. Трябва да предложите нещо, господарю Гамо.

— Най-добре, струва ми се, ще е да накараме господаря Нобуо да се срещне с господаря Хидейоши. Тогава той ще може да говори пред него открито.

— Предложението ви е отлично. Но напоследък Нобуо си придава важност — как тогава ще го накараме да поиска среща?

— Аз ще измисля някакъв предлог.

Нобуо днес проявяваше интерес към едно нещо, а утре — вече към съвсем друго. Вътрешно той винаги оставаше недоволен. От друга страна пък не беше от онези хора, които в такива случаи ще се запитат какво не е наред. Предишната есен се премести в своята нова крепост Нагашима в областта Исе и бе удостоен с ново придворно звание. Когато излезеше навън, тълпата му се кланяше, щом се върнеше, го посрещаха с музика на флейти и струнни инструменти. Нямаше нищо, което да пожелае и да не може да получи, а тази пролет навършваше едва двадесет и шест. Тъжното при Нобуо бе, че макар да живееше в такъв завиден разкош, той оставаше все така недоволен.

— Исе е много откъсната от столицата — оплакваше се често. — И защо Хидейоши строи тази ненужно голяма крепост в Осака? Той самият ли мисли да живее там или се кани да я преотстъпи на законния наследник?

Когато се оплакваше по този начин, с устата му говореше сякаш Нобунага. Все едно, че бе наследил бащината си форма, но не и съдържанието й.

— Този Хидейоши е направо дързък. Забравя, че е бил служител на баща ми и сега не само налага повинности на останалите живи мои бащини служители, за да построи по-бързо тази огромна крепост, но и се отнася към мен, все едно съм му просто в тежест. Напоследък не се е съветвал с мене за нищо.

Връзките между двамата се бяха прекъснали от единадесетия месец на предишната година насам. Напоследък слуховете, че Хидейоши замислял нещо, без да взема предвид неговото участие, бяха напълно достатъчни да предизвикат подозрения у Нобуо.

Същевременно той изпусна пред своите служители няколко непредпазливи забележки и те твърде скоро се разчуха, така че Хидейоши на свой ред остана подразнен. Вследствие на всичко това Новата година дойде, без двамата да си разменят благопожелания.

По време на празниците, докато Нобуо играеше на топка с придворните дами и оръженосците си, един от самураите му съобщи, че има посетител. Бе Гамо. Той беше две години по-голям от Нобуо и имаше за съпруга сестра му.

— Гамо ли? Идва тъкмо навреме — заяви Нобуо и подритна с изискано движение топката. — Той играе добре. Доведете го веднага в градината.

Служителят си тръгна, но бързо се върна и каза:

— Господарят Гамо отговори, че бърза и ще ви изчака в стаята за гости.

— Ами играта на топка?

— Помоли да ви предам, че не умее да играе.

— Що за недодяланост! — изсмя се Нобуо и оголи два реда изискано почернени зъби.

Няколко дни след посещението на Гамо в крепостта пристигна писмо от него и от Шоню. Нобуо се показа в извънредно добро настроение и бързо повика четирима от своите старши служители, за да им предаде какво пише вътре.

— Утре отиваме в Оцу. Съобщават ми, че Хидейоши ме чака в храма Онджо.

— Дали ще бъдете там в безопасност, господарю? — попита един от четиримата възрастни мъже.

Нобуо се усмихна така, че показа почернените си зъби.

— Хидейоши сигурно се притеснява заради слуха, че сме се скарали. Сигурен съм, че това е причината да иска среща. Не е изпълнявал дълга си към човека, който стои най-близо до покойния му господар.

— Но каква точно е уговорката за тази среща?

— Такава — отвърна уверено Нобуо, — преди време Гамо идва тук и ми каза, че макар да се носи слух за някакви неразбирателства между мене и Хидейоши, този всъщност изобщо няма лошо отношение към мен. Сега ме моли да отида в храма Онджо в Оцу, за да се срещна с него по повод Новата година. Аз сметнах, че няма причина да се отнасям към Хидейоши враждебно и се съгласих да присъствам. Господарите Гамо и Шоню и двамата ме увериха, че ще бъда в пълна безопасност.

С право можеше да се каже, че лекотата, с която Нобуо приемаше за чиста монета всичко писано и казано, се дължеше на полученото от него възпитание. Ето защо възрастните служители бяха още по-склонни към предпазливост и не можеха да скрият подозренията си.

Скупчиха се заедно, за да разгледат писмото на Гамо.

— Няма грешка — обади се единият. — Почеркът изглежда съвсем като неговия.

— Няма как иначе да се постъпи, след като господарите Гамо и Шоню са докарали нещата дотук — обади се друг. — Не бихме могли да пренебрегнем сега усилията им.

Така се реши четиримата старши служители също да придружат Нобуо до Оцу и на следващия ден господарят потегли за там. Щом пристигна в храма Онджо, Гамо веднага побърза да се срещне с него, а малко по-късно се появи и Икеда.

— Господарят Хидейоши пристигна вчера — обяви Шоню — Чака ви.

Мястото за срещата беше вече приготвено в главния храм, където бе отседнал Хидейоши, но след като от учтивост го попитаха кога ще му е удобно да се види с домакина си, Нобуо своенравно отвърна:

— Уморен съм от пътя и утре цял ден ще искам да почивам.

— Е, тогава ще подготвим нещата за вдругиден.

И двамата мъже отидоха да предупредят Хидейоши.

Никой от дошлите в храма нямаше достатъчно време, за да пропилее един ден, но тъй като Нобуо пожела да си почине, всички останали бяха обречени на ненужно бездействие.

При пристигането си синът на Нобунага с раздразнение установи, че главната постройка е заета от Хидейоши и служителите му, докато за неговата свита са оставени по-малките. Когато се уреждаше времето на срещата, той реши да се наложи и действа съвсем по прищявка, но на следващия ден изглежда сам се отегчи и започна да се оплаква.

— Дори старшите ми служители ги няма тук.

Прекара деня в разглеждане на безценната храмова сбирка от ръкописи със стихотворения и се отегчи до смърт от безкрайните приказки на свещениците. Когато най-сетне се свечери, четиримата му старши служители дойдоха в неговата стая.

— Добре ли си починахте, господарю? — попита единият.

Глупаци! Нобуо направо се ядоса. Искаше му се да им кресне, че не е правил нищо и само е скучал, но вместо това отвърна:

— Да, благодаря ви. А вие добре ли се настанихте в жилищата си?

— Нямахме време да се настаним.

— Защо така?

— Пратениците от други родове просто нямаха край.

— Толкова много посетители ли имаше? Защо не дойдохте да ми кажете?

— Вие казахте, че днес искате да си починете и не искахме да ви безпокоим, господарю.

Нобуо се зае да чертае с пръст кръгове по пода и да почуква по коляното си. Погледна ги с високомерно безразличие.

— Е, добре. Но останете четиримата да вечеряте с мен. Ще пием и малко саке.

Старшите служители се спогледаха с известно неудобство.

— Има ли нещо друго, което да трябва да правите тази вечер? — попита ги Нобуо.

— Работата е там, че преди малко дойде човек с покана от господаря Хидейоши и ние идваме тук, за да помолим за разрешението ви да отидем при него — каза единият от служителите с тон, сякаш се извинява.

— Какво?! Хидейоши ви е поканил ли?! Що за работа е това? Поредната чайна церемония може би?

Лицето на Нобуо се намръщи.

— Не, не смятам, че ще е нещо такова. Съмнявам се, че щеше да кани служители като нас на чай и да пренебрегва господаря ни, особено след като наоколо има и други високопоставени хора, които би могъл да помоли да дойдат. Хидейоши казва, че имало нещо, за което иска да разговаря с нас.

— Странно — отбеляза Нобуо и сви рамене. — Е, след като ви е поканил, почвам да се питам дали няма да обсъди с вас как най-сетне да поема пълното ръководство на рода Ода. Възможно е да е това. Не подхожда на Хидейоши да опекунства над законния наследник на властта. Народът никога няма да го подкрепи в нещо такова.

Главната храмова зала беше пуста. Само лампите вече бяха запалени. След това гостите дойдоха. Беше средата на първия месец и студът направо щипеше. Появи се и някой друг, който се покашля леко. Понеже го придружаваше слуга, четиримата служители на Нобуо веднага се досетиха, че трябва да е Хидейоши. Докато вървеше към тях, изглежда даде на висок глас някакви нареждания.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате — заяви, когато влезе в стаята и отново се изкашля в шепа.

Щом вдигнаха поглед, забелязаха, че сега е сам — с него нямаше дори оръженосец.

Четиримата мъже се почувстваха някак неудобно. Докато го поздравяваха поред, Хидейоши издуха носа си.

— Изглежда сте настинали, господарю — отбеляза загрижено единият от Нобуовите служители.

— Все не мога да се отърва от тази хрема — отвърна Хидейоши не по-малко дружелюбно.

Обстановката беше съвсем проста. Нямаше нито храна, нито нещо за пиене. Хидейоши тръгна направо по същество:

— Не ви ли тревожи напоследък държанието на господаря Нобуо?

Четиримата мъже се изпълниха с напрежение. Приеха това като укор и решиха, че Хидейоши обвинява тях в качеството на старши служители на господаря.

— Вие, вярвам, правите всичко по силите си — продължи той и кръвта се върна по лицата им. — И четиримата сте умни мъже, но подозирам, че господарят Нобуо не ви дава възможност да сторите кой знае какво. Разбирам вашето положение. Аз самият се опитвах да намеря начин да му повлияя, но изглежда, всеки път все срещам неуспех.

Наблегна на последните думи и четиримата отново усетиха неудобство. Хидейоши беше съвсем откровен и даваше ясно да се разбере, че не е доволен от Нобуо.

— Вече съм взел решение — продължи той. — Съжалявам вас, задето сте прекарали толкова години в служба на този човек. Накратко, може без суетене да приключим с всичко това, стига да убедите своя господар или да си направи сепуку, или да се замонаши. Като отплата ще получите от мен земи в Исе и Ига.

Не само студът беше причината мъжете да изтръпнат до мозъка на костите си. Четирите стени им заприличаха на насочени към тях оръжия. Очите на Хидейоши светеха, втренчени в тях — две малки и ярки точки. От служителите се искаше да кажат или „да“, или „не“.

Хидейоши не се канеше да им даде време да обмислят предложението, нито пък да им позволи да си тръгнат, преди да са дали ясен отговор. Положението бе направо безизходно. Главите на четиримата клюмнаха тъжно. В крайна сметка обаче дадоха съгласието си и бързо подписаха писмени обещания.

— Моите служители пият саке в Стаята с върбите — каза Хидейоши. — Идете и вие при тях. Бих искал да присъствам и аз, но ще си легна рано заради настинката.

Взе подписаните листове и се върна в своята спалня в храма.

Тази нощ Нобуо така и не се успокои. Вечеря заедно със служителите и прислугата си, монасите и дори монахините-деви от съседното светилище. Изглеждаше бодър и говореше на висок глас, но щом всички си тръгнаха и отново остана сам, започна постоянно да пита оръженосците и самураите от стражата:

— Колко е часът сега? Още ли не са се върнали старшите служители от главния храм?

След време се появи само единият от мъжете.

— Сам ли сте, Сабуробей? — попита го подозрително Нобуо.

В израза на лицето на човека имаше нещо неестествено, което предизвика дори у Нобуо безпокойство. Старият човек се просна по очи на пода, притисна о него двете си ръце и просто не успяваше да вдигне поглед. Нобуо дочу ридания.

— Какво има, Сабуробей? Нещо случи ли се, докато разговаряхте с Хидейоши?

— Срещата беше много мъчителна.

— Какво?! Да не ви е повикал, за да ви мъмри?

— Ако беше само това, нямаше да се случи нищо. Стана нещо съвсем неочаквано. Оказахме се принудени да подпишем писмени обещания. Бъдете решителен, господарю.

След това предупреждение Сабуробей разкри изцяло намеренията на Хидейоши и накрая завърши:

— Знаехме, че ако кажем „не“, той ще ни погуби на място, така че нямаше какво друго да направим, освен да подпишем. По-късно намерих сгоден случай, докато пиехме саке със служителите му и изтичах дотук сам. Щом открият, че ме няма, ще се вдигне страшен шум. На това място не сте в безопасност, господарю. Трябва незабавно да си тръгнете.

Устните на Нобуо бяха загубили всякакъв цвят. По погледа му се разбираше, че е чул едва половината от казаното от неговия служител. Сърцето му биеше като камбана при пожар и той едва успяваше да се сдържа на едно място.

— Но… тогава… какво стана с другите?

— Дойдох дотук сам. Не знам какво става с тях.

— Но и те са подписали клетвите, така ли?

— Да, подписаха.

— И значи още пият заедно със служителите на Хидейоши? Грешно мнение съм имал за тях. Та това са зверове!

Изправи се и докато продължаваше да хули своите служители, сграбчи сабята от ръцете на застаналия зад него оръженосец. Излезе с бърза крачка от стаята, а стреснатият Сабуробей се спусна подире му. Опитваше се да разбере къде отива неговият господар. Нобуо се обърна, сниши глас и поиска незабавно да му доведат кон.

— Изчакайте за миг, господарю.

Разбрал какво мисли да направи Нобуо, Сабуробей сам се затича към конюшните.

Конят беше един хубав доралия, наречен Боздуган. Веднага щом се озова на седлото, Нобуо препусна през задната порта под прикритието на нощта. До следващия ден никой не научи къде е отишъл. Естествено, срещата му с Хидейоши беше отложена под предлог, че се е разболял и този се върна спокойно в Осака, сякаш тъкмо това и бе очаквал.

Нобуо се прибра в Нагашима, затвори се в крепостта и не пожела да се покаже дори пред служителите си, все така под предлог, че е болен. Усамотението му обаче не беше просто следствие от престорена болест. Здравето му наистина се разклати. Само лекарят влизаше и излизаше постоянно от вътрешните покои и макар сливите зад крепостта да бяха цъфнали, от двора вече не се чуваше музика и градината стоеше пуста и тиха.

От друга страна, в града долу и по целите области Исе и Иега се разнесоха какви ли не слухове. Бягството на Нобуо от храма Онджо засили общите подозрения.

Досущ сякаш се бяха наговорили, старшите служители на Нобуо също се затвориха в своите крепости и така и не дойдоха в Нагашима. Това само подхрани мълвата и влоши подозренията по цялата област. Трудно бе да се открие истината, но бе сигурно, че разпрата между Нобуо и Хидейоши отново се е разгоряла.

Естествено, на първо място беше въпросът за положението на Нобуо. Изглежда, той все пак имаше на кого да разчита. По природа този човек беше трудно повратлив и вярваше най-вече на тайни заговори и споразумения. Макар винаги да изглеждаше в добри отношения със съюзниците си, Нобуо не пропускаше също да намекне, че има други приятели, които да го подкрепят, ако нещата се развият не според желанията му. Никога не можеше да бъде спокоен, без да има в запас някой таен съюзник.

Сега Нобуо се сети за единствената влиятелна личност, която още стои в сянка. Ставаше дума, разбира се, за спящия дракон от Хамамацу, господаря Токугава Иеясу.

Но такива замисли винаги зависят и от другите участници в играта. Това, че Нобуо искаше да използва Иеясу като средство в борбата против Хидейоши, само показваше колко малко схваща в какво всъщност се е замесил. Човек, който се опитва да крои хитрости, най-често не разбира добре онези срещу себе си и прилича на ловеца, който, подгонил елена, не може да види планината.

При това съвсем естествено за него бе намерението просто да помогне на Иеясу да се издигне и така да предотврати съсредоточаването на властта в ръцете на Хидейоши. Една нощ, в началото на втория месец, Нобуо прати вестоносец при господаря на Хамамацу. Двамата сключиха таен военен съюз, в основата на който бе уговорката при удобен случай заедно да нанесат удар срещу Хидейоши.

После, на шестия ден от третия месец, внезапно се появиха тримата старши служители, които никой в крепостта не бе виждал от нощта в храма Онджо. Нобуо нарочно ги беше поканил на угощение. От онази случка насетне той бе убеден, че те са предатели и заговорничат с Хидейоши. Само при вида им му прилоша от негодувание.

С привидно безразличие захвана разговор с тримата и след като свършиха с вечерята, изведнъж каза:

— А, Нагато, бих искал да ви покажа един нов вид пушка, който току-що получих от ковачницата в Сакай.

Отидоха в една съседна стая. Нагато се наведе да види оръжието и в този миг слугата на Нобуо с вик:

— По заповед на господаря! — изведнъж го сграбчи изотзад.

— Това е позор! — възмути се Нагато, докато се опитваше да измъкне сабята си от ножницата.

По-силният нападател обаче го повали на земята и сега той можеше само безпомощно да се мята в ръцете му.

Нобуо стана от мястото си и затича из стаята, като викаше:

— Пуснете го! Пуснете го!

Схватката обаче продължаваше. Нобуо вдигна голата си сабя над главата и отново кресна:

— Ако не пуснете това копеле, няма да мога да му отсека главата! Пуснете го!

Убиецът бе хванал Нагато за гърлото, но сега го блъсна настрани. Веднага след това, без да изчака удара на Нобуо, той прониза човека с късата си сабя.

Няколко самураи чакаха пред вратата, за да съобщят, че са убили другите двама служители. Нобуо кимна одобрително, след това обаче въздъхна тежко. Въпреки провиненията им, да погуби своите старши служители, които толкова години го бяха съветвали, беше съвсем безмилостно. С такава жестокост се отличаваше, разбира се, и Нобунага. В неговият случай обаче тя биваше породена от истински гняв и имаше истински поводи. Хората гледаха на суровото насилие на Нобунага като на средство, което да поправи пороците на времето, докато действията на Нобуо бяха плод просто на неговата дребнава отмъстителност.

Убийствата в крепостта Нагашима можеха да предизвикат раздвижване, което като приливна вълна да залее още през същата нощ цялата област. Но старшите служители бяха погубени скришом и веднага на следващия ден Нобуо прати войници, които да превземат крепостите на тримата.

Хората не без основания предполагаха, че наближава нова голяма битка. Още от миналата година нещо тлееше, а пламъкът, който изригна сега, можеше наистина да опожари страната. Всички далеч не само очакваха, а и бяха сигурни какво ще се случи.

Воинът с качулката

Икеда Шоню бе известен с три неща — нисък ръст, смелост и умение да танцува с копие. Беше на четиридесет и осем — възрастта на Хидейоши.

Хидейоши нямаше синове, докато Шоню можеше да се гордее с трима, всичките вече възмъжали. Най-големият, Юкисуке, беше на двадесет и пет и държеше крепостта Гифу; вторият, Терумаса — на двадесет и началник на Икеджири; най-малкият тази година навършваше четиринадесет и продължаваше да живее при баща си.

Шоню познаваше Хидейоши още от времето, когато този се наричаше Токичиро. Оттогава насетне обаче между двамата се беше отворила голяма пукнатина. Шоню обаче също живееше с грижите на времето — след смъртта на Нобунага той, заедно с Кацуие, Нива и Хидейоши, бе един от четиримата определени да се грижат за управлението на Киото. Макар и временна, тази длъжност му даваше високо положение. Освен това в Мино бащата и синовете му владееха три крепости, докато зет им Нагайоши бе началник на крепостта Канеяма.

Не можеше да се каже, че Шоню се справи зле със задачите си. Нямаше и причина да изпитва безпокойство. Хидейоши винаги проявяваше необходимото внимание към своя стар приятел и дори сгоди племенника си Хидецугу за Шонювата дъщеря.

Така в мирно време Хидейоши предвидливо укрепваше връзките си с рода им, в случай, че се наложи да поиска подкрепа, но тази година, когато решаващата битка започваше да изглежда все по-неизбежна, Шоню наистина стана много важен за него като основен съюзник. Сега Хидейоши изпроводи в Огаки вестоносец с предложение да осинови зетя Нагайоши и да му даде областите Овари, Мино и Микава.

На два пъти праща собственоръчно написани писма. Това че Шоню не отговори бързо, не значеше, че не одобрява или просто проявява малодушие. Добре разбираше, че съюзът с Хидейоши ще е по-ползотворен от всеки друг. Освен това знаеше, че както Хидейоши се стреми към много, така и той самият ще получи големи облаги.

Но за Шоню бе трудно да даде отговор, тъй като пред него стоеше въпросът доколко въобще ще е нравствена една битка между войските на запада и изтока. Токугава обвиняваха Хидейоши, че е изменник и че, вече убил един от синовете на своя предишен господар, сега се готви да се справи и с наследника му Нобуо.

„Ако се съюзя с Хидейоши, мислеше си Шоню, няма да постъпя достойно по отношение на моя дълг. Ако пък помогна на Нобуо, ще запазя наистина честта си, но пък изгледите ми за бъдещето ще бъдат съвсем неясни.“

Имаше и друго едно притеснение. На времето беше в много близки отношения с Нобунага и сега, дори и след смъртта му, не можеше лесно да изостави Нобуо. Още по-лошо — най-големият му син беше заложник в Исе и Шоню естествено не възнамеряваше просто да го обрече на смърт там. Така при всяко от писмата на Хидейоши той за пореден път изпадаше в объркване. Щом събереше своите служители, за да обсъди въпроса с тях, получаваше съвети от две противоположни страни — едните настояваха на почтеността и дълга, другите възразяваха, че сега е времето, когато родът ще може да спечели големи облаги.

Как да постъпи? Тъкмо когато объркването му все повече нарастваше, неговият син се върна от Нагашима у дома. Нобуо бе сметнал, че Шоню му е дотам задължен, та никога да не му измени. Такава примамка можеше и да подейства на някого другиго, но повелителят на рода Икеда беше по-проницателен от повечето хора. За него тази постъпка не беше нищо друго, освен съчетание от детинщина и опит за политически сметки.

— Взех решение. Насън Буда ми внуши да се присъединя към западната войска — обяви той пред своите служители.

Още същия ден прати на Хидейоши писмо, че става негов съюзник.

Сънят с Буда разбира се беше измислица, но съвсем наскоро един разговор с най-големия син на Шоню възпламени бойния дух на военачалниците.

Юкисуке спомена, че скоро след като той самият бил освободен от Нагашима, началникът на Инуяма, Накагава Канемон, получил нареждане да се върне в крепостта си.

Досега Шоню не можеше да определи дали Инуяма, разположена точно срещу неговите владения, ще му бъде неприятел или съюзник, но сега, след като недвусмислено се обяви на страната на Хидейоши, крепостта се превръщаше в опасен враг. Освен това укреплението беше разположено на важно и естествено защитено място и явно Иеясу и Нобуо смятаха Канемон достатъчно способен, за да го натоварят със защитата на най-предната своя позиция. Очевидно такава бе причината да го отделят от войската на Исе и да го пратят да се грижи за собствената си крепост.

— Повикайте началника на Сините чапли — нареди Шоню на един от служителите си.

В една долина зад крепостта се бяха скупчили хижите на наемници, които не се числяха към рода. Наричаха ги Отряда на сините чапли. Оттук служителят на Шоню повика един нисък, добре сложен младеж на около двадесет и пет години. Беше Сандзо, предводителят на Чаплите. След като получи указания от човека, той влезе през задната порта на крепостта и мина във вътрешната градина.

Шоню стоеше под сянката на едно от дърветата и му направи с брадичка знак да се приближи. Сандзо се просна по очи в нозете на господаря си и този му даде лично своите заповеди.

Името на Отряда на сините чапли идваше от цвета на тяхната памучна униформа. Всякога, когато се случеше нещо непредвидено, те първи отлитаха в неизвестна посока, също като ято сини чапли.

След три дни Сандзо се върна от мястото, където бе ходил и което така и остана неизвестно. Бързо влезе през задната порта и също както преди, намери Шоню във вътрешната градина. Сандзо се поклони, извади една увита в навосъчена хартия и покрита с още прясна кръв сабя и я подаде на своя господар, който я разгледа внимателно.

— Това е, със сигурност — отбеляза с кимване Шоню и след това добави за похвала: — Добре сте се справили.

Като награда Сандзо получи няколко златни монети.

Почти не можеше да има съмнение, че сабята бе същата, която носеше Накагава Канемон, началникът на крепостта Инуяма. На ножницата беше изрисуван с лак неговият родов герб.

— Благодаря ви за щедростта, господарю — рече Сандзо и понечи да се оттегли, но Шоню му каза да почака.

Повика отново един от служителите си и накара да изсипят пред наемника толкова много пари, че трябваше да ги натоварят на гърба на кон. Докато Сандзо стоеше, зинал от изненада, едни чиновник се разпореди да увият монетите в няколко камъшени рогозки.

— Искам да свършите още нещо, Сандзо.

— Да, господарю.

— Описал съм всички подробности на трима от най-доверените ми служители. Искам да се преоблечете като керванджия, да натоварите парите на кон и да тръгнете след тези трима души.

— А накъде ще вървим?

— Не ме питайте.

— Да, господарю.

— Ако всичко мине успешно, ще ви направя мой самурай.

— Благодаря ви, господарю.

Сандзо беше дързък и безстрашен, но видът на огромното количество монети го стресна повече от този на локва кръв. Просна се отново по очи и почти прекалено старателно притисна чело към земята. Щом вдигна поглед, видя един приличен на селски самурай старец и двама набити младежи да товарят парите върху самара на коня.

Шоню и Юкисуке пиеха сутрешен чай в чайната. Макар да изглеждаше, че просто закусват заедно след дълга раздяла, те всъщност водеха таен разговор.

— Веднага тръгвам за Гифу — завърши накрая Юкисуке.

Щом излезе от стаята, той бързо нареди на своите служители да му приготвят коня. Възнамеряваше веднага да се върне в Гифу, но сега тези планове бяха за два-три дни отложени.

— И внимавай да не сбъркаш нещо утре вечер — предупреди го тихо Шоню.

Юкисуке кимна с разбиращо изражение. В очите на баща си обаче този дързък младеж още приличаше просто на дете.

На вечерта на следващия ден — тринадесето число от месеца — вече всички в крепостта Огаки знаеха какво е замислил Шоню и защо прати предишния ден сина си в Гифу.

Внезапно дойде нареждане за свикване на войската. Това бе голяма изненада дори за Шонювите служители.

Посред цялото объркване един от офицерите влезе в стаята на войниците от прислугата, където няколко млади самураи се суетяха оживено. Той предизвикателно завърза кожените връзки на ръкавиците си, погледна хладно към бойците и каза:

— Преди да е изгряло слънцето, вече ще сме превзели крепостта Инуяма.

Както и можеше да се очаква, единственото място, където не цареше объркване, бе стаята на върховния предводител — Шоню. Двамата с втория му син Терумаса пиеха саке, седнали бяха на походните си столчета и чакаха часа на заминаването.

Обикновено при потегляне в поход се надуваше раковина, развяваха се знамена и се биеха барабани, а отрядите преминаваха величествено през града под крепостта. Този път обаче конниците потеглиха на малки групи от по двама-трима, пехотинците останаха в първите и последните редици, знамената бяха свити, а пушките — скрити. Ако се сетеха да погледнат навън в омарата на пролетната нощ, градските жители сигурно биха се почудили какво става и никой не би си и помислил, че войниците тръгват в сражение.

Само на три часа път извън Огаки отрядите се събраха в строй и Шоню се обърна към тях с думите:

— Нека до изгрев-слънце да свършим с тази битка и да се приберем преди края на деня. Вървете колкото се може по-бързо.

Градът и крепостта Инуяма бяха право на отсрещния бряг по горното течение на река Кисо. Въздухът кънтеше от шума на водата, която се разбиваше в облите камъни и се плискаше по плитчините. В омарата луната, планините и водата приличаха на гледани през слюда. От брега се виждаше единствено мътната светлина на лампите отсреща.

— Слезте от седлата.

Шоню сам скочи от коня си и постави на брега своето походно столче.

— Господарят Юкисуке е дошъл навреме. Отрядите му са ето там — посочи един от служителите.

Шоню се изправи и погледна в посока нагоре по течението.

— Съгледвачите! — извика той веднага.

Един от мъжете изтича, за да провери кои са там. След съвсем кратко време към шестстотинте души на Икеда Шоню се присъедини отряд от още четири-петстотин. Очертанията на хилядата души се сляха като две рибни стада под водата.

Най-сетне след хората на Юкисуке се появи и Сандзо. Стражите, които охраняваха тила, го наобиколиха с копията си и го отведоха пред походното столче на Шоню.

Господарят не остави наемника да говори излишно, а направо го разпита за най-важното от задачата му.

По същото време доста на брой плоскодънни рибарски лодки, разпръснати досега покрай брега, започнаха да преминават от другата страна на реката. Дузини лековъоръжени войници скочиха от тях и един след друг се изкатериха по отсрещния бряг. После лодките бързо се върнаха, за да превозят нов товар хора.

Само след миг единственият човек, останал на отсамния бряг, бе Сандзо. Накрая влажното нощно небе се разтресе от бойните възгласи на бойците, достигнали чак до подножието на самата крепост. В същата минута един от краищата на небето почервеня и над града под укреплението заблестя и затанцува порой от искри.

Хитрият план на Шоню проработваше безпогрешно. Крепостта Инуяма падна само за един час, след като защитниците й бяха не само изненадани, но и предадени отвътре. Тази измяна определено бе една от причините така непристъпната твърдина да бъде превзета за толкова кратко време. Имаше обаче и още нещо — на времето Шоню сам беше началник на Инуяма и градските жители, старейшините на околните села и дори самите селяни добре си спомняха своя предишен повелител. Макар служителите с парите да бяха пратени тъкмо за да подкупят тези хора, сегашният успех се дължеше не толкова на подкупа, колкото на миналото на Шоню.

Хората от някога издигнати, но сега западащи родове привличат около себе си странна смесица от характери. Проницателните, лекомислените, онези, които виждат злината, но не могат да дадат собствено мнение или съвет всички те бързо напускат сцената. Тези, които по-неясно долавят какво става, но и те нямат силата и възможностите да спрат упадъка, също по някое време изчезват.

Остават единствено два вида хора — такива, които не са достатъчно надарени, за да си намерят препитание на друго място и онези истински верни служители, които не напускат своя господар до самия край, през време на бедност и слабост, живот и смърт, щастие и скръб.

Но кои от тези са истински самураи? Кои живеят честно или кои остават просто заради облагите? Трудно е да се разбере това, понеже всички до един прилагат цялата своя изобретателност, за да убедят своите господари в незаменимостта си.

Макар и човек на риска, Иеясу напълно се различаваше от вдетинения Нобуо, който не знаеше нищо за света наоколо. Той държеше сина на Нобунага в длан, както играч на шах — фигура.

— Е, направили сте си прекалено много труд заради мен, господарю Нобуо — обърна се към него. — Аз всъщност бих си взел само още малко ориз. Израснал съм в скромни условия и тази вечер небцето и стомахът ми не могат вече да издържат на толкова много изискани ястия.

Беше вечерта на тринадесето число от месеца. Щом Иеясу пристигна същия следобед в Кийосу, Нобуо го заведе в един от храмовете, където в продължение на няколко часа двамата имаха таен разговор. Вечерта в стаята за гости на крепостта бе устроено угощение.

Дори след случката в храма Хоно Иеясу остана някак встрани от събитията. Сега обаче той залагаше цялата сила на рода Токугава — сила, на чието укрепване бе посветил толкова години — и лично дойде в Кийосу. Нобуо гледаше на него като на спасител. Правеше всичко възможно да му угоди и сега го гощаваше с най-изискани ястия.

От гледна точка на Иеясу обаче цялото това показно гостоприемство бе просто проява на наивност и той можеше само да съжалява своя домакин. На времето, когато Нобунага се прибираше победоносно от Кай и под предлог, че иска да види връх Фуджи, спря при Иеясу, този му оказа прием в продължение на седем дни. Като си спомнеше за тогава, Иеясу само можеше да съжалява сегашния си домакин.

Естествено, господарят не беше чужд на състраданието към по-слабия — в случая Нобуо — но също и знаеше, че същината на този свят е в промяната. Ето защо, макар и през време на угощението да изпита съжаление и съчувствие, съвестта изобщо не го гризеше заради намерението просто да използва наивния и изнежен благородник като своя играчка. Няма човек, който с по-голяма сигурност да предизвика нещастие, от неспособния наследник на бляскав род, получил власт и славно име. Колкото повече се оставя да го използват, толкова по-опасен става такъв човек.

Хидейоши най-вероятно си мислеше същото като Иеясу. Но докато той виждаше в Нобуо пречка за постигане на своите цели и търсеше начин да го отстрани. Иеясу пък се опитваше да го използва. При все това разминаване, плановете и на двамата бяха в основата си еднакви. Който и да спечелеше, съдбата на Нобуо щеше да е същата, тъй като той просто отчаяно бе прегърнал идеята, че е единствен наследник на Нобунага.

— Как така? — възрази Нобуо. — Та празненството едва сега започва. В такава хубава пролетна нощ ще е срамота да си легнете рано.

Нобуо правеше всичко възможно да забавлява Иеясу добре, но истината бе, че госта го чакаше работа.

— Не, господарю Нобуо. Негово Височество не бива да пие повече саке — поне така сочи цветът на лицето му. Подайте чашата насам към нас.

Нобуо обаче не беше забелязал отегчението на своя почетен гост и настоятелността му беше предизвикана от погрешния начин, по който схвана сънливия поглед в очите на Иеясу. Прошепна нещо на служителите и плъзгащите се хартиени врати в дъното на залата бяха веднага изтикани настрана, за да се покажат музиканти и танцьори. За Иеясу тази гледка не беше особено забавна, но той с търпелив израз проявяваше от време на време интерес, позасмиваше се и когато представлението свърши, запляска с ръце.

Служителите му се възползваха от възможността да го дръпнат за ръкава и да му направят знак, че е време за лягане. В същия миг обаче под шумния звук на оркестъра се появи един комедиен артист.

— Тази вечер ще покажем на почитаемия гост едно представление Кабуки, играно наскоро в столицата…

Последва невероятен поток от думи. След това мъжът изпя въведението към пиесата, а друг един изпълнител го допълни с припев и с няколко мелодии от християнското богослужение, добили напоследък известност между местните господари в западните области. Свиреше на инструмент, подобен на виолата, използвана при църковни служби, а дрехите му бяха извезани със западна украса и поръбени с дантела — всичко това в чудесно съчетание с обичайно японско кимоно.

Зрителите бяха завладени от видяното. Явно онова, което се харесва на човека от простолюдието, доставяше удоволствие и на големите господари и самураите им.

— Господарю Нобуо, господарят Иеясу каза, че вече му се доспива — прошепна Окудайра на Нобуо, когото пиесата погълна напълно.

Домакинът бързо стана да изпрати своя гост и стигна с него чак до спалнята. Представлението Кабуки още не беше свършило и виолата, флейтите и барабаните продължаваха да се чуват.

На следващата сутрин Нобуо се събуди в извънредно ранен за него час и тръгна към покоите на Иеясу. Там го завари вече станал и да обсъжда някакъв въпрос със служителите си.

— А закуската на господаря Иеясу? — попита Нобуо.

Когато някой му отвърна, че закуската вече е минала, домакинът доби малко объркан вид.

В този миг един от самураите на стража в градината и някакъв войник от наблюдателната кула си подвикнаха, че в далечината нещо ставало. Това привлече вниманието и на Иеясу, и на Нобуо. Не след дълго се появи един самурай, който да извести какво се е случило.

— Далеч в небето на северозапад от известно време се вижда черен пушек. Първо помислихме, че може да е горски пожар, но мястото, откъдето се вдига димът, започна да се мести и след това се появиха и още няколко облака.

Нобуо сви рамене. Ако ставаше дума за югоизток, можеше да се сети за Исе или някое друго място, където да има сражение, но сега изражението му сочеше, че изобщо не разбира какво може да бъде.

— Не е ли това от посоката на Инуяма? — обади се Иеясу, който вече знаеше за смъртта на Накагава преди два дни.

Без да чака отговор, даде нареждане:

— Окудайра, идете да видите.

Окудайра се затича по коридора заедно със служителите на Нобуо и се изкачи на наблюдателницата.

По стъпките на хората, които почти веднага слязоха надолу, ясно пролича, че се е случило нещо много тревожно.

— Може да е от Хагуро, Гакуден или Инуяма, но при всички случаи — от тази околност — съобщи Окудайра.

Крепостта заприлича на врящ чайник. Навън вече се чуваше тръбенето на раковината, но повечето войници, които веднага се втурнаха да вземат оръжието си, така и не забелязаха, че наблизо е Иеясу.

Щом разбра, че пламъците със сигурност идват от Инуяма, той се разбърза по съвсем необичаен за него начин.

— Сега стана лошо! — извика.

Пришпори коня си в галоп и препусна на североизток, в посока към дима. Служителите го следваха от двете страни, като се опитваха да не изостават. От Кийосу до Комаки нямаше много път, както и оттам до Гакуден. От Гакуден до Хагуро пеш се стигаше за един час, накрая — от Хагуро до Инуяма разстоянието бе същото. Щом пристигнаха в Комаки, вече разбраха какво точно се е случило. В ранните утринни часове крепостта Инуяма е била превзета. Иеясу дръпна поводите на коня си и се втренчи в дима, който се издигаше на няколко места между Хагуро и околността на Инуяма.

— Закъснях — прошепна той на себе си. — Не бива да допускам грешки като тази.

Почти виждаше в облака от черен дим очертанията на лицето на Шоню. Щом чу слуха, че Нобуо пуснал сина на Шоню да се върне при баща си, веднага се замисли за последствията от тази доброжелателна постъпка. При все това не бе и предполагал, че повелителят на Такеда може да се окаже дотам двуличен, та да действа толкова коварно и бързо.

„Не че не знаех каква хитра стара лисица е той“, помисли си Иеясу. Нямаше смисъл да си припомня колко важно е местоположението на Инуяма. Близостта до Кийосу само увеличаваше важността й във войната с Хидейоши. Крепостта владееше подстъпите към горното течение на река Кисо, границата между Мино и Овари и извънредно важния брод на Унума. Това укрепление, което струваше колкото сто други, сега бе загубено в полза на врага.

— Да се връщаме — каза Иеясу. — Ако се съди по това, как се издигат пламъците, Шоню и синът му сигурно вече са се върнали в Гифу.

В мига, в който рязко дръпна поводите на другата страна, Иеясу си възвърна обичайното изражение на лицето. Сигурен беше, че ще си отмъсти двойно за тази загуба. Хората около него шумно се оплакваха от неблагодарността на Шоню, хулеха го заради страхливото нападение изневиделица и заплашваха при следващата битка да му дадат добър урок, но Иеясу сякаш не ги чуваше. Засмя се мълчешком и насочи коня си към Кийосу.

На връщане срещнаха Нобуо, тръгнал от крепостта доста по-късно начело на своята войска. Този впери поглед в Иеясу, сякаш връщането му е нещо напълно неочаквано.

— Всичко наред ли е в Инуяма? — попита.

Преди този да е успял да отговори, от служителите зад него се чу смях. Той обаче наистина търпеливо и любезно обясни на Нобуо какво точно е станало. Синът на Нобунага съвсем посърна. Иеясу спря коня си до неговия и се зае да го успокоява.

— Не се тревожете. Ако сега ние понасяме поражение, на Хидейоши ще му се върне двойно. Погледнете натам.

Посочи с очи към възвишението Комаки.

Преди много време Хидейоши проницателно бе препоръчал на Нобунага да се премести от Кийосу в Комаки. Ставаше дума само за един объл хълм, не по-висок от двеста и осемдесет лакти, но той властваше над околната долина и бе удобен за започване на нападение във всяка една посока. Ако Комаки бъде укрепен, при едно сражение в равнината на Овари и Мино западната войска нямаше да може да настъпи, без да е превзела преди това върха. Мястото бе отлично и за настъпление, и за отбрана.

Нямаше време да се обяснява всичко това на Нобуо, така че Иеясу просто се обърна и заговори този път на своите служители:

— Веднага да започне строеж на укрепления на връх Комаки.

Веднага след като даде това нареждане, настигна отново Нобуо и се прибра с бавен ход заедно с него до Кийосу. По пътя двамата водиха приятен разговор.

По това време всички смятаха, че Хидейоши е в крепостта Осака, но от тринадесетия ден на месеца, когато Иеясу разговаряше с Нобуо в Кийосу, той се намираше в Сакамото. Такова бавене не му беше присъщо.

Иеясу вече действаше с пълна сила, за да изпълни плана си за настъпление от Хамамацу през Окадзаки към Кийосу, но Хидейоши, често изумявал всички със своята светкавичност, този път никак не бързаше. Или поне така изглеждаше отстрани.

— Някой да дойде! Не са ли оръженосците ми тук?

Беше гласът на господаря, гръмък както обикновено.

Младите оръженосци, нарочно отделили се в своята стая, бързо изоставиха играта на сугуроку, с която крадешком се занимаваха. Тринадесетгодишният Набемару се затича с всички сили натам, откъдето се чуваше пляскането с ръце на господаря му.

Хидейоши вече бе излязъл на терасата. През предната порта се виждаше малката фигура на Сакичи, който бързо изкачваше склона от града към крепостта. Без да се обръща назад, за да види чии са стъпките, даде заповед да пуснат младежа вътре.

Сакичи влезе и коленичи пред своя господар.

След като изслуша разказа му за положението в крепостта Осака, Хидейоши попита:

— А Чача? Чача и сестрите й също ли са добре?

За миг Сакичи се напрегна, сякаш не можеше да се сети за тях. Да отвърне на въпроса веднага само щеше да направи Хидейоши подозрителен („Този проклет Сакичи е разбрал!“) и без съмнение щеше да го накара и да се почувства неудобно. Доказателство за всичко това бе, че в мига, в който попита за Чача, господарското изражение на Хидейоши сякаш се стопи и по лицето му се разля руменина. Изведнъж доби извънредно стеснителен вид.

Сакичи добре разбираше причината господарят му да е неспокоен и не можеше скришом да не се забавлява.

След падането на Китаношо Хидейоши се грижеше за трите дъщери на Оичи, сякаш са негови собствени. При строежа на крепостта Осака нареди един малък и светъл вътрешен двор да бъде отделен заедно с околните помещения нарочно за тях. От време на време отиваше да посети и да си поиграе с момичетата, сякаш отглеждаше в златна клетка някакви редки птички.

— На какво се усмихвате, Сакичи? — сепна го Хидейоши.

Той самият обаче намираше всичко това за леко забавно. Явно Сакичи вече е разбрал всичко.

— Не, няма нищо. Другите задължения ме разсеяха и пропуснах да посетя стаите на трите княгини.

— Така ли? Е, нищо.

И Хидейоши бързо смени темата с друга.

— Докато пътувахте, какви слухове чухте покрай река Йодо и в Киото?

Винаги задаваше подобни въпроси, когато е пратил човек на някое по-отдалечено място.

— Навсякъде всички говореха само за война и нищо друго.

Като поразпита Сакичи по-подробно за настроенията в Киото и Осака, Хидейоши разбра, че според хората битката за властта нямало всъщност да се води между него и Нобуо, а между него и Иеясу. След смъртта на Нобунага мнозина сметнаха, че Хидейоши най-сетне ще въдвори мир, но сега страната отново бе разделена на две враждуващи половини и сърцата на японците се изпълваха с тревога при мисълта за големия сблъсък, който сигурно нямаше да остави никоя област незасегната.

Сакичи се оттегли и на негово място се появиха двама от военачалниците на Нива Нагахиде — Канамори Кинго и Хачия Йоритака. Хидейоши полагаше големи усилия да привлече Нива на своя страна, тъй като знаеше, че никак няма да е добре, ако го тласне в лагера на противниците. Освен че щеше да значи загуба на военна сила, такава постъпка на Нива щеше и да убеди хората, че правото е на страната на Нобуо и Иеясу. Между служителите на Нобунага този човек бе стоял по-долу само от Кацуие и се ползваше с голямо уважение като извънредно откровен и достоен мъж.

Сигурно бе, че Иеясу и Нобуо също опитват всички средства, за да накарат Нива да се присъедини към тях. Може би завладян в крайна сметка от въодушевлението на Хидейоши, Нива обаче прати Канамори и Хачия при него като първо подкрепление от север. Хидейоши се поуспокои, но още не беше напълно уверен в изхода.

Преди да мръкне, на три пъти пристигаха вестоносци с новини за положението в Исе. Хидейоши прочете писмата и лично разпита хората, нареди им да предадат устни отговори и докато ядеше вечерята си, издиктува и писма в отговор на получените.

В ъгъла на стаята имаше поставен голям сгъваем параван. На двете му крила със златна боя беше изрисувана карта на Япония. Хидейоши погледна натам и попита:

— Нищо ли още няма от Ечидзен? А какво стана с пратеника, когото пратих при Уесуги?

Докато служителите започнаха да се оправдават с голямото разстояние, господарят им пресметна нещо на пръсти. Беше пратил вестоносци при Кисо и Сатаке. Опитваше се да разпъне мрежата от свои съюзи надлъж и нашир през страната, която сега виждаше изрисувана на картата. Нравът на Хидейоши беше такъв, че той смяташе войната само за последно средство. За него от само себе си се разбираше, че изкуството на преговорите също е битка. Това изкуство обаче не се упражнява заради самото себе си, нито пък се корени във военна слабост. При Хидейоши съюзите се сключваха само след като тилът му е достатъчно подсигурен с оръжие и отрядите му са достатъчно силни. С Иеясу обаче до съюз така и не се стигна. Никой не знаеше за това, но дълго преди да се е стигнало до настоящото положение, Хидейоши прати в Хамамацу вестоносец със следното послание:

Ако си спомните за миналогодишната ми молба към Императора да Ви удостои с по-висок сан, ще разберете моите топли чувства към Вас. Има ли въобще причина да вдигаме оръжие един срещу друг? Цялата страна добре знае, че господарят Нобуо е надарен с посредствен ум. Колкото и да развявате знамето на дълга и да се опитвате да поддържате остатъците от рода Ода, никой няма да намери усилията Ви достойни за възхищение. В крайна сметка няма и да има полза и от сблъсъка между двама ни. Вие сте умен мъж. Успеем ли да се спогодим, ще прибавя към Вашите владения областите Овари и Мино.

Бъдещето на такива предложения зависи обаче от другата страна, а отговорът, който Хидейоши получи, бе определено отрицателен. Дори и след като прекъсна отношенията си с Нобуо, той въпреки това продължи да праща писма с още по-благоприятни условия, като се опитваше да убеди Иеясу. Посланиците обаче само си навличаха гнева на господаря и се връщаха съвсем обезсърчени.

— Господарят Иеясу отвърна, че господарят Хидейоши е този, който не го разбирал — съобщи един от тях.

Хидейоши се усмихна пресилено и отговори:

— Иеясу е този, който не разбира какво всъщност мисля.

Във всеки случай времето, прекарано от него в Сакамото, бе изцяло посветено на работа. Крепостта беше едновременно средище на войските му в Исе и южна Овари и място, от което се разклоняваше мрежата за разузнаване и преговори, покрила цялото пространство от севера до западните области. Сакамото бе много по-удобна за тайни планове от Осака. Вестоносците освен това можеха да влизат и излизат оттам, без да привличат прекалено много внимание.

На пръв поглед двете области на влияние изглеждаха ясно разграничени — на изток и североизток — Иеясу, в столицата и западно от нея — Хидейоши. Дори в Осака, седалището на Хидейоши, имаше обаче много хора, които поддържаха Токугава. Не можеше да се каже, че и при двора няма такива, които чакат сгромолясването на Хидейоши.

Даже в самурайските родове се случваше бащите и майките да са на служба при областните управители на Осака и Киото, а синовете — във войската на пълководците на изтока. Братя се оказваха разделени между двете враждуващи страни. Така кървавата разпра не пощади и отделните семейства.

Хидейоши познаваше горчивите изпитания, които носи със себе си войната. Сраженията бушуваха още от времето, докато растеше в старата къща на майка си в Накамура. През всичките години на неговите странствания положението остана същото. С появата на Нобунага за известно време страданията на народа станаха дори още по-тежки, но управлението му донесе на обикновените хора и много радост и надежда. Всички вярваха, че Нобунага ще сложи началото на траен мир в страната. Той обаче бе погубен, преди да е довършил и наполовина делото си.

Хидейоши се беше зарекъл да продължи онова, което смъртта на Нобунага прекъсна. Усилията му, плод на толкова дни без отдих и безсънни нощи, го доведоха на една крачка от целта. Сега предстоеше да направи именно тази последна стъпка. Можеше да се каже, че все едно е изкачил деветстотин от хилядата разкрача по пътя си. Последните сто обаче бяха най-трудните. По начало му бе ясно, че ще дойде време, когато ще срещне последната пречка преди целта — Иеясу — и ще се наложи или да го отстрани, или направо да го погуби. Когато мигът настъпи обаче, Хидейоши откри, че трудностите надминават очакванията му.

През време на десетте дни, които той прекара в Сакамото, Иеясу на свой ред доведе войската си чак до Кийосу. Ясно беше, че намерението му е да разбуни Исе, Ига и Кюшу подобно на гнездо на оси и после да настъпи на запад, да влезе в Киото и с един удар, като буреносен вятър, да обсади Осака.

Но и Иеясу не смяташе, че напредъкът му ще бъде лесен. Също като Хидейоши, той очакваше по пътя към Осака да бъде въвлечен в решаващото голямо сражение. Къде обаче ще се състои то? Единственото място, което осигуряваше достатъчно простор за този двубой на изтока и запада, беше широката равнина на Ноби, покрай брега на река Кисо.

По-дейната от двете страни щеше да си спечели преимущество, като първа построи укрепления по високите места. Докато Иеясу вече се бе погрижил за това и добре се беше подготвил, за Хидейоши можеше да се каже, че се окопити малко късно. Дори на вечерта на тринадесетия ден от месеца той още не се бе помръднал от Сакамото.

Тази привидна бавност обаче не беше, както изглеждаше на пръв поглед, следствие от невнимание. Хидейоши знаеше, че Иеясу не може да бъде сравняван нито с Мицухиде, нито с Кацуие. Забавянето му беше нужно, за да завърши приготовленията си. Чакаше да спечели на своя страна Нива Нагахиде, чакаше да се увери, че Мори в западните области няма да предприемат нищо против него, чакаше да се справи с опасните остатъци от монасите-воини на Шикоку и Кюшу, чакаше, най-сетне, за да преодолее съпротивата на пълководците в близките Мино и Овари.

Потокът от вестоносци нямаше край и Хидейоши ги приемаше дори по време на хранене. Тъкмо бе свършил с обяда и оставяше клечките за ядене, когато пристигна ново съобщение. Протегна ръка, за да вземе кутията с писмото.

Беше нещо, което отдавна чакаше — отговор от Бито Джинемон, пратен по-рано като втори пратеник в крепостта на Икеда Шоню в Огаки. Дали новината е добра или лоша? От посланиците в други крепости още нямаше никакво съобщение. Хидейоши отвори писмото с чувството, че отваря оракулско предсказание и го зачете.

— Добре — бяха само думите му.

Късно същата нощ, след като вече си беше легнал, стана от леглото, като че внезапно се е сетил за нещо и повика самураите от нощната стража.

— Утре сутрин ли се връща вестоносецът на Бито?

— Не — отвърна войникът. — Времето не му стигаше, почина си за малко и веднага тръгна обратно за Мино, да пътува през нощта.

Хидейоши седна върху завивките, извади четка и написа на Бито следното писмо:

Благодарение на вашите големи усилия Шоню и неговите синове обещаха да ме поддържат. Нищо не може да ми достави по-голяма радост. Има обаче нещо, за което веднага трябва да ви известя: Ако Нобуо и Иеясу разберат, че Шоню ще бъде на моя страна, те ще започнат да сипят всякакви заплахи. Не отвръщайте на никоя. Не правете нищо прибързано. Икеда Шоню и Мори Нагайоши винаги са били смели и горди и са презирали врага.

Веднага щом остави четката, накара да пратят писмото в Огаки.

След два дни обаче, на петнадесети вечерта, оттам пристигна ново известие.

Инуяма бе паднала. Едновременно с взетото решение Шоню и синът му предлагаха на Хидейоши и крепостта с най-добро местоположение по цялата река Кисо. Новината беше добра.

Хидейоши остана доволен, но го обзе и тревога.

На следващия ден се пренесе в крепостта Осака. За няколко дни лошите признаци се умножиха. Узна се, че след голямата победа при Инуяма Шонювият зет Нагайоши поискал да събере военна слава за себе си и замислил изневиделица да нападне укрепленията на Токугава на връх Комаки. Войската му обаче попаднала на вражеска засада при Хагуро. Говореше се, че заедно с много от войниците загинал и самият той.

— Загубихме човека, защото имаше прекалено желание да се бие. Непростимо неблагоразумие!

Укорът на Хидейоши беше насочен срещу самия него.

Тъкмо когато на деветнадесети Хидейоши се готвеше да напусне крепостта си, от Кюшу пристигна друга лоша новина. Хатакеяма Садамаса се разбунтувал и настъпвал по море и суша към Осака. Зад това най-вероятно стояха Нобуо и Иеясу, но дори и да не бе така, остатъците от монасите-воини от ордена Хонганджи винаги дебнеха възможност да нападнат. Хидейоши се видя принуден да отложи деня на своето заминаване, за да се погрижи за отбраната на Осака.

Дойде ранната сутрин на двадесет и първия ден от третия месец. В храсталаците край крепостта мушитрънчетата пееха пискливите си песни. Черешовите цветове падаха и се носеха във въздуха покрай дългото шествие от коне и въоръжени мъже, сякаш самата природа ги изпровожда преди битката. Събралите се да гледат градски жители образуваха покрай улицата безкрайна върволица.

Войската, която Хидейоши поведе този ден в поход, наброяваше тридесет хиляди души. Всички се напрягаха да различат в множеството самия господар, но той бе толкова дребен и обикновен на вид, че лесно убягваше от погледа между останалите военачалници, качени на седлата си.

Хидейоши обаче наблюдаваше множеството и тайно се усмихваше със задоволство. „Осака ще процъфти, мислеше си. Това е най-добрият знак за бъдещето.“ Наистина, хората в тълпата бяха облечени в ярки цветове и шарки и нямаха вид на обитатели на западащ град. Дали това беше, понеже се уповаваха на новата крепост, под чиято закрила живееха?

„Ще победим. Този път ще успеем.“ Ето какво Хидейоши очакваше от бъдещето.

Тази нощ войската се разположи на стан в Хираката и рано следващата сутрин продължи на изток, по пълния със завои път покрай река Йодо.

Щом пристигнаха във Фушими, на речния брод насреща им излязоха към четиристотин души.

— Чии са тези знамена? — попита Хидейоши.

Военачалниците присвиха очи с подозрение. Никой не можеше да определи на кого са големите бойни знамена с черни китайски йероглифи на червено поле. Имаше също пет златни хоругви и военачалнически флаг с нарисувани един голям кръг и осем по-малки около него. Под тези отличителни знаци в съвършено правилен строй се бяха подредили тридесет въоръжени конника, тридесет копиеносци, също толкова стрелци с пушка, двадесет стрелци с лък и един отряд от пехотинци. Речният вятър развяваше краищата на яркото им облекло.

— Идете да разберете кои са — нареди Хидейоши на един от своите служители.

Човекът се върна скоро с думите:

— Това е Ишида Сакичи.

Хидейоши тупна леко по седлото си.

— Сакичи ли? Е, това и трябваше да се очаква — каза той радостно, сякаш току-що се е сетил за нещо приятно.

Сакичи се приближи до коня на Хидейоши и поздрави своя господар.

— Преди време ви бях дал обещание и сега поставям на ваше разположение един отряд, който въоръжих с парите, спечелени от разчистването на малко пустеещи земи наблизо.

— Е, елате тогава с нас, Сакичи. Тръгнете след обоза отзад.

Цената на тези хора и коне беше повече от десет хиляди крини ориз и Хидейоши остана твърде впечатлен от предприемчивостта на Сакичи.

Същия ден мнозинството от войниците мина през Киото и пое по пътя за Оми. На Хидейоши всяко дърво и стръкче тук навяваше спомени за превратностите на неговата младост.

— Ето го и връх Бодай — промълви той сам на себе си.

Вдигна поглед към възвишението и си спомни за неговия господар, Такенака Ханбей, отшелника от връх Курихара. Сега, като размислеше, бе благодарен, че през време на тази своя младост не е пропилял и един ден напразно. Тъкмо превратностите и борбите от онова време го бяха направили това, което е сега. Този тъмен свят със своите подмолни течения всъщност бе благословия за него.

Ханбей, който прие Хидейоши като свой господар, бе от онези верни приятели, които не можеш да забравиш. Дори и след смъртта му, Хидейоши винаги, когато срещнеше някаква трудност, си помисляше: „Защо само Ханбей не е тук?“. Въпреки това остави човека да умре, без да е получил каквото и да било в отплата. Клепките на Хидейоши внезапно овлажняха от сълзи на тъга, които замъглиха вида на връх Бодай пред очите му.

Спомни си и за сестрата на Ханбей, Ою…

В същия миг забеляза под сянката на боровете край пътя качулката на будистка монахиня. Погледът й за миг се срещна с този на Хидейоши. Той дръпна поводите на коня и изглежда се приготви да даде заповед за спиране, но жената под дърветата вече беше изчезнала.

Същата вечер получи в стана си чиния с оризови сладки. Един оръженосец ги донесе и каза, че му ги дала някаква монахиня, която не казала името си.

— Много са вкусни — похвали ги Хидейоши, след като си взе две, въпреки че вече бе вечерял.

Докато казваше това, в очите му се появиха сълзи. По-късно наблюдателният младеж спомена пред пълководците за необичайното настроение на господаря си. Всички изглеждаха изненадани и явно не можеха дори да се догадят за причината той да се държи така. Тъгата му ги разтревожи, но веднага щом постави глава върху възглавницата, Хидейоши захърка шумно, както обикновено. Спа само четири часа. На сутринта стана и тръгна на път, преди още да се е развиделило. До, края на деня първото и второто поделение на войската бяха пристигнали в Гифу. Тук Хидейоши бе посрещнат от Шоню и сина му; в скоро време крепостта се препълни с хора от огромната войска.

Факли и огньове огряха нощното небе над река Нагара. Надалеч можеше да се видят как четвъртият и петият отряди продължават пътя си на изток през цялата нощ.

— Колко време мина! — възкликнаха в един глас Хидейоши и Шоню, веднага щом се зърнаха.

— Наистина се радвам, че вие и синът ви сте този път с мене. Не мога дори да ви опиша какво сте направили за мен с победата си при Инуяма. Не, дори аз бях впечатлен от бързината и ловкостта ви.

Хидейоши открито похвали заслугите на Шоню, а не каза нищо за неотдавнашното поражение на неговия зет. Въпреки че не стана дума за това обаче, Шоню бе засрамен от станалото. Явно много го притесняваше, че победата при Инуяма не може да изкупи понесената от Нагайоши загуба. Писмото, което Хидейоши му бе пратил по Бито Джинемон, изрично предупреждаваше да внимават с Иеясу, но просто дойде твърде късно.

Сега Шоню пръв заговори за станалото.

— Направо не зная как да се оправдая за нашето поражение. Всичко е заради глупостта на моя зет.

— Прекалено много се тревожите за това — отвърна засмян Хидейоши. — Такова нещо не подобава на онзи Икеда Шоню, когото познавам.

„Трябваше ли да упрекна Шоню или просто да оставя всичко настрана?“, запита се Хидейоши, когато се събуди на следващата сутрин. Оставаше обаче огромното предимство, че преди наближаващата битка той ще има в свои ръце крепостта Инуяма. Продължи отново и отново да благодари на Шоню за това постижение, и то не само за да го утеши.

На двадесет и пети бе обявена почивка и Хидейоши събра войската си на едно място. Сега тя наброяваше над осемдесет хиляди души.

Следващата сутрин напуснаха Гифу и на обед вече бяха в Унума, където господарят веднага нареди да направят през река Кисо плаващ мост от лодки. След това войската се разположи на стан за през нощта. На сутринта на двадесет и седми вдигнаха палатките и се отправиха към Инуяма. Хидейоши влезе в крепостта точно по пладне.

— Доведете ми някой кон със здрави крака — нареди той, веднага щом свърши с обеда.

След това препусна нанякъде, придружен само от няколко лековъоръжени ездачи.

— За къде тръгвате, господарю? — попита един от военачалниците, който го настигна с бесен галоп.

— Искам с мен да дойдат само няколко души — отвърна Хидейоши. — Ако сме твърде много, ще ни забележи врагът.

Минаха бързо през селото Хагуро, където се твърдеше, че бил убит Нагайоши и изкачиха връх Ниномия. Оттам Хидейоши можеше да огледа главното вражеско укрепление на Комаки.

Обединените сили на Нобуо и Иеясу наброяваха според сведенията около шестдесет и една хиляди. Хидейоши присви очи и впери поглед в далечината. Обедното слънце светеше ослепително ярко. Мълчаливо сложи ръка над челото си и се загледа неподвижно към Комаки, покрит с неприятелски отряди.

Този ден Иеясу още беше в Кийосу. По-рано бе отишъл до върха, даде указания за подреждането на войските и бързо се върна. Сякаш някой майстор на играта го изключително внимателно придвижваше по дъската един-единствен пул.

Вечерта на двадесет и шести Иеясу получи потвърждение на слуха, че Хидейоши е вече в Гифу. Седеше в една от стаите заедно със Сакакибара, Хонда и няколко други служители. Тъкмо им докладваха, че строежът на укрепленията на връх Комаки е завършил.

— Значи Хидейоши се е появил? — промълви на себе си Иеясу.

Спогледа се с останалите мъже и се усмихна. Кожата под очите му се набръчка като на костенурка. Всичко вървеше точно според предвижданията му.

Хидейоши винаги се бе показвал бърз и това, че сега не действаше с обичайната припряност, отначало създаде на Иеясу доста грижи. Дали ще се укрепи в Исе или ще излезе източно от равнината на Ноби? Докато още бе в Гифу, той можеше да поеме и в двете посоки. Иеясу зачака следващото известие. Когато то пристигна, разбра, че противниците са построили мост през река Кисо и сега са при крепостта Инуяма.

Повелителят на Токугава получи тези последни сведения привечер на двадесет и седмо число от месеца. По изражението на лицето му всички присъстващи разбраха, че времето за действие е дошло. През нощта направиха последни приготовления за битката. На двадесет и осми, под ударите на барабаните и с развети знамена, войската на Иеясу настъпи към връх Комаки.

Нобуо се беше върнал в Нагашима, но известен за положението, незабавно забърза към Комаки, за да се присъедини към своя съюзник.

— Чух, че само силите на Хидейоши наброявали осемдесет хиляди, а заедно с тези на съюзниците му стават над сто и петдесет хиляди — отбеляза синът на Нобунага, сякаш въобще не съзнаваше, че тъкмо той даде повод за това голямо сражение.

Трепкането на погледа му говореше за чувства, които не успява да запази скрити в гърдите си.

Докато минаваше вечерта през крепостната порта, Шоню сбърчи нос от дима на кухненските огньове.

Само като видяха лицето му, войниците на Икеда получиха лоши предчувствия. Всички знаеха, че недоброто настроение на Шоню се дължи на поражението на Нагайоши. Заради неговата грешка съюзниците получиха тежък удар още в началото на войната, преди главнокомандващият Хидейоши да се е появил на бойното поле.

Икеда Шоню винаги бе живял със самочувствието, че никой няма за какво да го укори и сега, след четиридесет и осем години като воин, този неуспех идваше най-малкото неочаквано.

— Ела насам, Юкисуке. Терумаса, ела и ти. И старшите служители също.

Беше седнал с кръстосани крака в залата на главното укрепление и викаше двамата си синове заедно със служителите.

— Бих искал да чуя от вас откровени мнения. Погледнете първо това — и той извади от кимоното си една карта.

Мъжете си запрехвърляха листа от ръка на ръка. Всички разбраха какво предлага Шоню.

Върху картата с червено мастило беше нанесена права линия — от Инуяма, през планините и реките, до Окадзаки и Микава. След като я погледнаха, присъстващите мълчаливо зачакаха какво още ще им каже техният господар.

— Ако за известно време оставим настрана Комаки и Кийосу и направо настъпим с хората си към главната крепост на Токугава в Окадзаки, без съмнение дори Иеясу няма да знае какво да прави. Единственото, за което трябва да се погрижим, е войската ни да остане незабелязана от противника на връх Комаки.

Никой не бързаше да отговори. Замисълът беше съвсем необичаен. Ако допуснат и една грешка, тя можеше да свърши с такова поражение, от което съюзниците им да не успеят да се оправят.

— Възнамерявам да предложа този план на господаря Хидейоши. Ако всичко мине успешно, и Нобуо, и Иеясу сами ще паднат в ръцете ни.

Шоню искаше да се отличи с нещо, за да изкупи поражението на своя зет и да затвори устата на хората, които сега пръскаха за него недоброжелателни слухове. Макар присъстващите да разбираха тези му намерения, никой не успяваше да открие слабо място и в самия план. Никой не беше готов да заяви:

— Не, прекалено хитрите замисли рядко са успешни. Това тук е опасно.

В края на съвещанието замисълът на Шоню получи единодушно одобрение. Всички военачалници замолиха да бъдат сложени в първите редици, които ще проникнат на вражеска земя, за да ударят Иеясу в самото сърце на неговата област.

Подобен план изпробва при Шидзугатаке племенникът на Шибата Кацуие, Генба. При все това Шоню бе готов да се застъпи за идеята си пред Хидейоши и заяви:

— Утре отиваме в главния лагер в Гакуден.

Цяла нощ прехвърля замисъла през главата си. Призори обаче от Гакуден пристигна вестоносец, който му съобщи:

— Днес господарят Хидейоши ще прави обиколка на частите и най-вероятно ще спре по обяд в Инуяма.

Хидейоши наистина излезе от Гакуден, придружаван от десет оръженосци и приближени служители. Лекият ветрец на четвъртия месец повяваше над главата му. Огледа внимателно стана на Иеясу на връх Комаки и вражеските укрепления в околността и после тръгна по пътя за Инуяма.

При срещите си с Шоню Хидейоши се отнасяше към него като към стар приятел. По времето, когато бяха млади самураи в Кийосу, Шоню, Хидейоши и Инучийо често излизаха да си пийнат заедно.

— Между другото, как е Нагайоши? — попита той сега.

Първоначалната вест беше, че Нагайоши е убит, но той всъщност бе само тежко ранен.

— С прибързаността си моят зет съвсем обърка нещата, но поне възстановяването му също мина бързо. Иска само да излезе възможно най-скоро на бойното поле, за да очисти името си от срама.

— От всички вражески укрепления на връх Комаки днес кое ви се видя най-силно, Ичимацу? — обърна се Хидейоши към един от служителите си.

Обичаше да задава такива въпроси, за да слуша после как младите воини изказват своите мнения.

В случаи като този всеки от приближените служители около него бързаше да заяви какво мисли. Щом спорът се разгорещеше, Хидейоши също влизаше в него и за външен човек ставаше трудно да каже дали спорят господар и служителите му или просто приятели. Щом Хидейоши обаче приемеше отново сериозен вид, всички веднага се укротяваха.

Сега Шоню седеше до него и най-сетне се намеси в разговора.

— И аз имам нещо, за което много бих искал да поговоря с вас.

Хидейоши се наведе на другата страна, за да го изслуша и кимна. После нареди на всички да се оттеглят.

Ветре останаха само Шоню и Хидейоши. Това беше залата на главното укрепление и тъй като наоколо им имаше много празно място, нямаше нужда да се пазят от подслушване.

— За какво става точно дума, Шоню?

— Днес сте обиколили частите и предполагам, имате доста наблюдения. Смятате ли, че укрепленията на Иеясу на връх Комаки нямат слабо място?

— Е, построени са превъзходно. Не мисля, че друг освен Иеясу би успял за толкова кратко време да издигне такива укрепления.

— И аз излизах неведнъж да ги огледам и не виждам как можем да нападнем — отбеляза Шоню.

— При това положение просто ще стоим едни срещу други — отвърна Хидейоши.

— Иеясу разбира кого има насреща и затова действа предпазливо — продължи Шоню. — От друга страна и нашите войници знаят, че сега за първи път влизаме в битка с прочутите отряди на рода Токугава. Естествено, че ще се стигне до това само да се гледаме.

— Наистина, от доста дни не са се чували дори изстрели. Едно много тихо сражение е това.

— Е, ако мога…

И Шоню приседна по-наблизо, разтвори своята карта и с въодушевление се зае да разяснява плана си.

Хидейоши го слушаше също така жадно и постоянно кимаше. Изражението на лицето му обаче не показваше, че лесно би дал съгласието си.

— Ако получа позволението ви, ще вдигна на крак целия си род, за да нападнем Окадзаки. Щом Иеясу веднъж научи, че конете ни тъпчат земята на неговата родна област, надали ще е вече от значение колко добре се е укрепил на връх Комаки и какъв голям пълководец е той. Позициите му ще се срутят отвътре, дори без да сме го нападали.

— Ще обмисля това — каза Хидейоши, избягвайки да отговори направо. — Но вие обмислете всичко още една вечер — вече не като ваш собствен замисъл, а погледнато отстрани. Самата дързост на плана го прави опасен.

Хрумването на Шоню наистина беше неочаквано и добро. Явно бе, че дори предпазливият Хидейоши е впечатлен от него. Неговите собствени замисли обаче бяха по-различни.

По начало Хидейоши не отдаваше предпочитание на хитростите и изненадите в боя. Вместо военни ходове предпочиташе преговори; вместо леко постигнати, но нетрайни победи, искаше, дори това да му струва повече време, да владее положението изцяло.

— Е, да не бързаме — завърши той.

Изражението му се поотпусна.

— До утре ще съм взел решение. Елате сутринта при мен в стана.

Спътниците на Хидейоши го бяха изчакали в коридора и сега се приближиха към него. Щом стигнаха до входа на укреплението, видяха един самурай в необичайно облекло да стои приведен в поклон доземи близо до мястото, където връзват конете. Главата и едната му ръка бяха увити в превръзки, а наметката над доспехите му бе от брокат със златни шарки на бяла основа.

— Кой е това?

Мъжът повдигна омотаната си глава.

— С голямо неудобство трябва да кажа, че съм аз — Нагайоши, господарю.

— Е, Нагайоши? Чувах, че сте на легло. Как са сега раните ви?

— Днес бях решил да изляза вече от постелята.

— Не се напрягайте толкова. Стига само да оставите силите ви да се възвърнат и по всяко едно време ще можете да прославите отново името си.

Думата „отново“ накара Нагайоши да се разплаче.

Извади от дрехата си едно писмо, подаде го на Хидейоши и пак се просна по очи на земята.

— Ще ми окажете голяма чест, ако прочетете това, господарю.

Хидейоши кимна, изглежда, в израз на съчувствие.

След като свърши с обиколката на бойното поле за този ден, привечер той се върна в Гакуден. Станът му не беше на издигнато място като този на противниците на връх Комаки, но горите, полята и потоците бяха използвани като естествена защита в най-голяма възможна степен. Освен това палатките на войниците бяха заобиколени от два реда окопи и дървени огради.

Като още една предохранителна мярка, светилището в съседното село бе преустроено така, та да изглежда, че това е мястото, където е отседнал Хидейоши.

За Иеясу така и оставаше неясно къде точно се намира неговият противник. Можеше да е или в стана в Гакуден, или в крепостта Инуяма. Охраната по бойната линия беше толкова строга, че от другата страна не можеше да се процеди дори вода, с други думи, беше невъзможно да се пратят разузнавачи, които да огледат всичко отблизо.

— Откакто тръгнахме от Осака, не съм успял да се изкъпя. Нека днес поне се измия както трябва — заяви Хидейоши.

Веднага му приготвиха една баня на открито. Служителите изкопаха дупка в земята и наредиха в нея големи листа навосъчена хартия. Напълниха дупката с вода, нагряха едно парче ненужно желязо на огъня и го хвърлиха вътре, за да я затопли. После подредиха наоколо дъски и разпънаха една завеса.

— А-а, водата е чудесна.

Господарят изтегна не особено внушителното си тяло в откритата баня и вдигна поглед към звездите във вечерното небе. „Това е най-голямото удоволствие на този свят“, помисли, докато си търкаше мръсотията от кожата.

От миналата година разчистваше земя около Осака и подготвяше строежа на невиждано величествена крепост. Въпреки това най-голямо наслаждение му доставяха не позлатените стаи и разкрасените кули на някое разкошно жилище, а тъкмо места като това тук. Изведнъж му домъчня за къщата в Накамура, където неговата майка му миеше гърба, докато беше малък.

От дълго време Хидейоши не си беше почивал така добре. Влезе в шатрата си в отлично настроение.

— А, вие вече всички сте тук! — възкликна, като видя военачалниците, които бе повикал при себе си тази вечер.

— Погледнете това.

Подаде им карта и писмо, които извади от дрехата си. Писмото бе написана с кръв молба от Нагайоши. Картата беше онази на Шоню.

— Какво мислите за този план? — попита господарят. — Искам да чуя откровеното мнение на всеки от вас.

Известно време никой не обели дума. Всички изглеждаха потънали в размисъл.

Накрая един от военачалниците се обади:

— Намирам плана забележителен.

Половината от мъжете се изказаха одобрително, но другата половина им възрази с думи като:

— Хитрите замисли винаги са и рисковани.

Съвещанието попадна в задънена улица. Хидейоши само слушаше усмихнат. Предметът на спора беше от такава важност, че нямаше да може лесно да се стигне до общо решение.

— Ще трябва да оставим това на вашата мъдра преценка, господарю.

По залез-слънце военачалниците се върнаха в своите лагери.

Истината беше, че Хидейоши взе решение още на връщане от Инуяма. Свика съвета, не защото не можеше сам да даде отговор на Шоню. Всъщност, повика военачалниците при себе си, тъкмо понеже вече бе решил — просто държеше хората да разберат, че иска да чуе и техните мнения. В крайна сметка пълководците се върнаха по местата си с впечатлението, че планът надали ще бъде приведен в изпълнение.

Вътре в себе си обаче Хидейоши вече бе готов да действа. Ако не приеме предложението на Шоню, положението ще се окаже извънредно неудобно за него и за зет му Нагайоши. Освен това беше сигурно, че ако сега не се съобрази с тях, огорчението непременно ще излезе по-късно наяве.

Във военно отношение това можеше да се окаже изключително опасно. Хидейоши направо се боеше, че недоволството на Шоню може да даде на Иеясу повод да изкуши този човек да мине на негова страна.

„Икеда Шоню е сега под мое началство. Прибързаността му не е неоправдана при условие, че усеща честта си засегната“, помисли си Хидейоши.

Така или иначе се бе стигнало до задънена улица. По някакъв начин трябваше да се предизвика промяна.

— Така — каза на глас Хидейоши. — Няма нужда да чакам Шоню да идва утре сутринта. Ще пратя човек при него още тази вечер.

Получил писмото, Шоню направо се понесе към стана на своя господар. Беше четвъртият час на нощта и съвсем тъмно.

— Взех решение, Шоню.

— Чудесно! Ще ми окажете ли честта да възложите на мен изненадващото нападение над Окадзаки?

До изгрев-слънце всички подробности бяха вече уговорени. Шоню закуси заедно с Хидейоши и се върна след това в Инуяма.

На следващия ден бойното поле изглеждаше все така заспало, но всъщност се забелязваха слаби признаци на някакво неясно раздвижване.

Откъм Онавате в небето отекна стрелба и от двете страни. По пътя за Увацу в далечината се виждаха облаци прах и пясък. Две-три хиляди бойци от западната войска започваха атака на вражеските укрепления.

— Напред!

Военачалниците погледнаха в далечината и усетиха в гърдите им да се надига силна възбуда. Този миг наистина можеше да стане повратна точка в историята на страната. Бъдещето щеше да принадлежи на този от двамата противници, който сега спечели победата.

Иеясу знаеше, че Нобунага бе някога човекът, от когото Хидейоши се боеше най-много и когото уважаваше повече от всички. Сега обаче на първо място при него в това отношение бе излязъл самият Иеясу. Тази сутрин в целия стан на връх Комаки не се помръдна и едно знаме. Сякаш беше дадена най-строга заповед да не се отвръща на малките дружини нападатели от западната войска, които просто проверяват състоянието на вражеската защита.

Дойде вечерта. Един от отрядите на Хидейоши, оттеглящ се след нападение, донесе със себе си сноп вражески позиви, събрани по пътя за главния лагер.

След като прочете един от тях, господарят направо побесня.

Хидейоши предизвика самоубийството на господаря Нобутака, сина на неговия предишен повелител — Нобунага, комуто дължеше толкова много. Сега той вдига ръка срещу господаря Нобуо. Този човек постоянно предизвиква раздори във военното съсловие, докарва беди на простолюдието и стана главната причина за сегашната война, в която с всички средства преследва свои лични цели.

Листчето продължаваше с обяснение, че Иеясу имал пълното оправдание да вдигне оръжие, тъй като така му повелявал нравственият дълг.

Рядък за Хидейоши гняв се изписа по лицето му.

— На кой от противниците е дело това писание? — попита той.

— На Ишикава Кадзумаса — бе отговорът.

— Писар! — провикна се Хидейоши. — Наредете навсякъде да се поставят стълбове със следното известие: „Който вземе главата на Ишикава Кадзумаса, получава награда от десет хиляди крини ориз“.

Дори след като даде това нареждане, гневът на Хидейоши не стихна. Повика присъстващите наблизо военачалници и сам им даде заповед за нападение.

— Значи така действа този проклетник Кадзумаса! — възмути се. — Вземете някой от запасните отряди и помогнете на нашите, които атакуват поделението на Кадзумаса. Нападайте го през цялата нощ и не му давайте време да си поеме дъх.

Накрая поиска ориз и настоя веднага да му донесат вечерята. Никога не забравяше да се нахрани. Дори и докато ядеше обаче, между Гакуден и Инуяма продължаваха да сноват вестоносци.

Накрая пристигна окончателното съобщение от Шоню. Хидейоши промърмори нещо на себе си и бавно обра супата от дъното на купичката. Същата вечер някъде далеч зад лагера се дочу стрелба от мускети. Гърмежите отекваха на различни места и продължиха до следващия ден. От другата страна продължаваха да смятат това за начало на общо нападение на западната войска.

Всичко предишния ден обаче всъщност беше само заблуждаващ ход на Хидейоши. Същинските приготовления — за изненадващото нападение на Шоню над Окадзаки — ставаха в Инуяма.

Замисълът беше да отвлекат вниманието на Иеясу, докато отрядите на Шоню настъпят по задни пътища и нанесат удар по неговата главна крепост.

Тази войска бе съставена от четири поделения: първото — шест хиляди начело с Икеда Шоню; второто — три хиляди, предвождани от Мори Нагайоши; третото — също три хиляди, възглавени от Хори Кютаро и четвъртото — осем хиляди на Мийоши Хидецугу.

Естествено, челните първи и втори отряд съставляваха главната сила на нападението. Бойците в тях бяха решени на победа или смърт.

Беше шестият ден от четвъртия месец. Двадесетте хиляди войници на Шоню изчакаха да се смрачи напълно и тръгнаха от Инуяма при най-строга тайна. Знамената им бяха наведени надолу, а копитата на конете — увити с парцали. Яздиха през цялата нощ и посрещнаха утрото при Моногуруидзака.

Мъжете ядоха от припасите си и спряха за кратка почивка, после продължиха и се разположиха на стан при село Камиджо. Оттам пратиха група разузнавачи до крепостта Отеме.

От по-рано Шоню бе изпроводил при началника на крепостта Морикава Гонемон предводителя на Сините чапли, Сандзо. Тогава този обеща да измени на Иеясу, но сега, просто за да е сигурен, господарят прати Сандзо отново.

Шоню вече бе навлязъл дълбоко в земите на врага. Войската с всеки изминат час наближаваше главната крепост на Иеясу. Там, разбира се, отсъстваха и господарят на укреплението, и всичките му пълководци и войници, отишли да се сражават при връх Комаки. Сега Шоню щеше да насочи своя смъртоносен удар срещу един пуст дом — родната област на рода Токугава се бе превърнала в подобие на празен пашкул.

На началника на крепостта Отеме, който се готвеше да премине от страната на Иеясу на тази на Шоню, Хидейоши вече беше обещал владения на стойност петдесет хиляди крини ориз.

Портите на укреплението бяха отворени и предводителят на защитниците сам излезе да посрещне своите нови съюзници. Поведе ги напред към вътрешността. През време на стария шогунат самурайското съсловие съвсем не беше в завидно положение. Също и при управлението на Иеясу много от подчинените му господари и служители не само се сражаваха в битки, но и работеха по полето, копаеха нивите и вършеха друга черна работа, за да се прехранват. Ядяха студен ориз и проста каша. Най-сетне, след толкова преодолени трудности, станаха достатъчно силни, за да се противопоставят на Хидейоши. Въпреки всичките тези изпитания, дори и сред тях имаше самураи като Морикава Гонемон.

— Генерале Гонемон — започна Шоню с грейнало от щастие лице, — благодарен съм ви, че удържахте на дадената дума и излизате днес да ни посрещнете. Ако успеем в замислите си, веднага ще получите от господаря Хидейоши обещаните имения.

— Господарят Хидейоши вече ми прати снощи писмо, с което ми ги дарява.

Този отговор на Гонемон още веднъж накара Шоню да се изненада от бързината и ловкостта на Хидейоши.

Войската се раздели на три части и се отправи към равнината на Нагакуте. Минаха покрай друга една крепост — Ивасаки. Защитаваха я само двеста и тридесет души.

— Оставете ги. Такова малко укрепление надали си заслужава усилията за превземането. Да не си губим времето по пътя.

Шоню и Нагайоши погледнаха настрана към стените, сякаш това не е нищо повече от прах в очите им. Тъкмо когато подминаваха обаче, отвътре ги засипаха с пушечен огън. Един от куршумите одраска задницата на Шонювия кон. Животното се изправи на задни крака и едва не хвърли ездача си от седлото.

— Що за дързост!

Господарят вдигна камшика си и се провикна към войниците от първия отряд:

— Веднага довършете тази жалка крепост!

Отрядите получиха заповед за първото си нападение. Цялата ярост, която бяха трупали, сега намери излаз навън. Двама от офицерите поведоха всеки по хиляда души и атакуваха крепостта. Дори много по-силно укрепление не би могло да устои на напора им, а това се защитаваше от съвсем малко хора.

Само за едно мигване на окото каменните стени бяха изкатерени, ровът — преминат и постройките — подпалени. Черен пушек затъмни слънцето. Тогава самият началник на крепостта излезе да се сражава и падна в битката. Всички защитници загинаха, с изключение на един, който избяга и се завтече към връх Комаки да съобщи на Иеясу за станалото. Докато траеше битката, вторият отряд на Нагайоши доста изпревари първия. Сега хората си починаха и ядоха от припасите си.

Докато се хранеха, се случи някои да погледнат нагоре. Запитаха се каква може да е причината за вдигащия се в небето дим. Много скоро обаче пристигна едни вестоносец от предните редици, който съобщи за падането на крепостта Ивасаки. Радостен смях отекна в равнината. Конете продължаваха безгрижно да пасат.

Щом получи същата новина, и третото поделение, естествено, спря при Канахагивара, за да могат хората и животните да си отдъхнат. Най-отзад четвъртото също слезе от конете и зачака останалите три да продължат отново напред.

В планините пролетта вече си отиваше и наближаваше лятото. Небето бе лазурно синьо и цветът му — дори по-ярък от този на морето. Скоро след като спряха на едно място, конете бяха обзети от леност. От овесените ниви и гората се чуваха пронизителните песни на чучулигите.

Два дни по-рано, на вечерта на шестия ден от четвъртия месец, двама селяни от Шиноки пропълзяха през полята и запритичваха от дърво към дърво, за да избягнат погледа на хората от западната войска.

— Имаме да кажем нещо на господаря Иеясу! Много е важно! — завикаха те, щом пристигнаха бежешком в главния лагер на връх Комаки.

Ии Хьобу ги заведе пред шатрата на Иеясу. Допреди няколко минути този разговаряше с Нобуо, но сега бе взел от сандъка си за доспехи един ръкопис на „Изречения“-та на Конфуций и се беше зачел мълчаливо, без да обръща внимание на шума от стрелба в далечината.

Беше пет години по-млад от Хидейоши и тази година навършваше четиридесет и две — воин в разцвета на силите си. На външен вид изглеждаше извънредно добронравен и нежен — плътта му бе необичайно мека, кожата — бледа. Външен наблюдател можеше да се усъмни, че този човек е познал вече всички превратности на живота и е влизал в битки, в които само с един поглед е събирал около себе си хиляди воини.

— Кой е? Наомаса ли? Влезте, влезте.

Иеясу затвори „Изречения“-та и се обърна със стола си на другата страна.

Двамата селяни съобщиха, че същия ден сутринта няколко отряда от войската на Хидейоши били тръгнали от Инуяма в посока към Микава.

— Добре сте постъпили, че идвате тук — похвали ги Иеясу. — Ще получите награда!

Веждите му се сбърчиха. Ако Окадзаки бъде превзета, той няма да може да направи нищо. Дори той не бе помислял, че неприятелят може да пренебрегне връх Комаки и да нападне направо родната му област Микава.

— Веднага повикайте Сакай, Хонда и Ишикава — нареди той със спокоен глас.

След това заповяда на тримата военачалници да охраняват Комаки в негово отсъствие. Щеше сам да поведе основната част от войската си и да тръгне да преследва отрядите на Шоню.

Приблизително по същото време в стана на Нобуо пристигна с известие едни селски самурай. Докато Нобуо доведе мъжа при Иеясу, този вече беше събрал всички свои пълководци на съвещание.

— Ето ви и вас, господарю Нобуо! Явно преследването на врага ще завърши с голяма битка. Ако ви нямаше, тя щеше да загуби от значимостта си!

Частите на Иеясу щяха да се разделят на две. Общото им число беше петнадесет хиляди и деветстотин души. Четирите хиляди на Мидзуно Тадашиге щяха да образуват предния отряд.

До вечерта на осмия ден от месеца главните сили, предвождани от Иеясу и Нобуо, бяха напуснали връх Комаки. Накрая пресякоха река Шонай. Войниците на Нагайоши и Кютаро бяха разположени на стан само на две левги, до село Камиджо.

Бледата светлина над наводнените оризища и вадите сочеше, че скоро ще се разсъмне. Въпреки това всичко наоколо тънеше в тъмни сенки, а над земята бяха надвиснали черни облаци.

— Хей! Ето ги!

— Прикрийте се! Залегнете!

Преследвачите бързо се скриха в оризища, храсталаци, в сенките на дърветата и падинките в земята. Щом напрегнеха слух, можеха да чуят как западната войска крачи в черна редица по пътя към една близка гора.

Разделиха се на две части и крадешком се запримъкваха зад гърба на врага — четвъртото поделение на западните сили, водено от Микоши Хидецугу.

Така завари двете войски утрото на деветия ден от месеца. При това човекът, когото Хидейоши бе избрал да ръководи такова важно начинание — неговият племенник Хидецугу — призори още не беше наясно какво е станало.

Макар Хидейоши да повери началството при нападението над Микава в ръцете на доверения му Хори Кютаро, той все пак определи за главнокомандващ Хидецугу. Този обаче все още беше само на шестнадесет години и господарят избра двама възрастни военачалници, на които нареди да надзирават момчето.

Слънцето мирно се издигна на небосклона и отбеляза началото на деветия ден от месеца. Войниците още бяха уморени. Хидецугу реши, че хората му трябва да са гладни и даде заповед да спрат. Щом получиха позволение, военачалници и войници седнаха и закусиха.

Бяха спрели в гората на Хакусан, наричана така заради едноименното светилище, което се издигаше на едно малко възвишение. Хидецугу постави на този хълм своето походно столче.

— Няма ли вода за пиене? — попита той един от служителите. — В манерката ми не е останало нищо. Гърлото ми пресъхна.

Вдигна съда и пресуши последните капки.

— Не е добре да се пие много течност, докато се придвижваме. Потърпете малко, господарю — посъветва го служителят.

Хидецугу обаче дори не се обърна да погледне към него. Мъжете, на които Хидейоши заръча да му помагат, само го дразнеха. Шестнадесетте години естествено го правеха непримирим и войнствен.

— Кой тича насам сега?

— Хотоми е.

— Какво прави той тук?

Хидецугу присви очи и се поизправи, за да вижда. Началникът на копиеносците Хотоми пристъпи към него и коленичи. Беше останал почти без дъх.

— Стана нещо неочаквано, господарю Хидецугу.

— Така ли?

— Моля ви, качете се малко по-нависоко до върха на хълма.

— Ето там — Хотоми посочи един облак прах. — Още са далеч, но се движат от подножието на планината към онези ниви.

— Да не е вихрушка? Не — прилича повече на войска.

— Трябва да решите какво да се прави, господарю.

— Това противникът ли е?

— Не мисля, че може да е някой друг.

— Почакайте, все пак се питам дали е наистина врагът.

Хидецугу продължаваше с нерешителността си. Изглежда просто не искаше да повярва на онова, което вижда.

Веднага щом стигнаха върха на хълма обаче, всичките му служители изругаха в едни глас:

— По дяволите!

— Мислех си, че врагът може да започне да ни преследва. Пригответе се!

Без дори да дочакат заповедите на самия Хидецугу, всички се затичаха да се готвят за отбрана. Изпод краката им захвърчаха парченца трева и пръст. Земята се затресе, конете зацвилиха, офицери и войници завикаха с пълен глас. Почиващите за закуска бойци за миг се настроиха за битка. В същото време обаче предводителите на войската на Токугава вече даваха заповед отрядите на Хидецугу да бъдат засипани с дъжд от куршуми и стрели.

— Огън! Опъвайте тетивата!

— Покосете ги!

При вида на объркването сред противника конниците и копиеносците внезапно се спуснаха в нападение.

— Не им давайте да се приближат до Негово Височество!

Сега всички около Хидецугу се опитваха само да запазят живота му.

Отвсякъде покрай пътя — дървета, храсти и падинки — изникваха рояци вражески войни. Единствените, които не можаха да си отворят път за бягство, бяха малката група хора около Хидецугу и неговите служители.

Младежът беше леко ранен на две-три места и сега яростно мушкаше с копието си.

— Още ли сте тук, господарю?

— Бързо! Отстъпвайте! Отдръпнете се!

Щом го видяха, служителите едва ли не започнаха да му се карат. Всички до един паднаха после в битката. Киношита Кагею забеляза, че Хидецугу вече е загубил своя кон и се сражава пеш.

— Ето! Вземете този! Ето ви камшик — бягайте оттук и не се обръщайте!

Кагею подаде своя собствен кон на господаря си, заби в земята пълководческото знаме и си запроправя път със сабята през вражеските редици. Накрая и той бе убит. Хидецугу посегна към коня, но преди да е успял да го възседне, един куршум удари животното.

— Дайте ми коня си!

Побягнал отчаяно между сражаващите се, забеляза към него да се приближава някакъв ездач и извика, за да привлече вниманието му. Мъжът дръпна рязко поводите, обърна се и погледна надолу към господаря.

— Какво има, млади господарю?

— Отстъпете ми коня си.

— Все едно искате от някого чадър по време на дъжд, а? Не, няма да ви го отстъпя, дори и да ми заповядвате.

— Защо не?

— Вие бягате, а аз съм от тези, които още нападат врага.

След този отказ воинът се понесе отново напред. На гърба му вятърът развяваше едно стръкче бамбук.

— По дяволите! — изруга Хидецугу, докато го гледаше как се отдалечава.

В очите на този човек той изглежда не бе нищо повече от бамбуково стъбло покрай пътя. Хидецугу се огледа назад и забеляза как враговете се приближават сред облак прах към него. Една група войници от различни отряди, въоръжени с копия, пушки и дълги саби, го забелязаха и завикаха, за да го спрат.

— Господарю! Ако бягате така, ще попаднете на още някой вражески отряд!

Наобиколиха го и го поведоха със себе си към река Канаре, в безопасност.

Пътьом хванаха едни избягал кон и Хидецугу най-сетне се озова отново на седлото. Щом обаче спряха да починат за малко на някакво място, наречено Хосогане, врагът ги нападна отново и пак ги обърна в бягство. Отправиха се в посока към Инаба.

Така четвъртото поделение беше разгромено. Третото, начело с Хори Кютаро, се състоеше от около три хиляди души. Отделените части на войската поддържаха помежду си разстояние от час-час и половина път и помежду им постоянно сновяха хора за свръзка, тъй че ако хората най-отпред спрат за почивка, онези по-назад също да прекъснат ход.

Внезапно Кютаро сви ръка до ухото си и се заслуша.

— Това е стрелба, нали?

В същия миг при тях връхлетя на кон едни от Хидецугувите служители.

— Нашите са напълно разбити. Хората на Токугава пометоха всичко по пътя си и дори съдбата на господаря Хидецугу е неясна. Веднага се връщайте! — почти изпищя той.

Кютаро остана изненадан, но успя да задържи израза на лицето си както обикновено.

— Вие в отряда на вестоносците ли сте?

— Защо питате за това сега?

— Ако не сте от вестоносците, какво сте се разбързали насам? Да не сте избягали от битката?

— Не! Идвам да ви предупредя за положението. Не знам дали и това е проява на страхливост, но сега искам колкото може по-бързо да предупредя господарите Нагайоши и Шоню.

С тези думи за довиждане мъжът шибна коня си и се изгуби в посока към следващия отряд по-напред.

— След като вместо вестоносец пристига служител, може само да предполагаме, че нашите в тила са напълно разбити.

Кютаро потисна нетърпението си да действа и остана още за миг седнал на своето походно столче.

— Всички да дойдат тук!

Вече разбрали какво е станало, офицерите и войниците се събраха наоколо му с пребледнели лица.

— Хората на Токугава се канят да ни нападнат. Не хабете напразно куршуми. Преди да стреляте, изчакайте врагът да се приближи на шейсет разкрача.

После обясни как да се разположат отделните части и накрая завърши:

— За всеки убит неприятел давам по сто крини ориз.

Очакванията му бяха съвсем правилни. След като помете отряда на Хидецугу, войската на Токугава сега връхлиташе и върху неговия. Самите неприятелски предводители бяха стреснати от яростта на своите хора.

Устата на конете бяха целите в пяна, човешките лица — изопнати от напрежение, а оръжието — покрита с кръв и прах. Докато войниците на Токугава все повече и повече се приближаваха до обсега на пушките, Кютаро само ги наблюдаваше внимателно. Накрая даде заповед:

— Огън!

В същия миг се разнесе страхотен гръм и всичко потъна в облак дим. За мускетите с фитил времето за презареждане, дори при опитни стрелци, беше някъде към пет-шест вдишвания. Заради това залповете се изстрелваха на смени. Така куршумите се изсипваха върху противника нагъсто и начесто. При този отпор нападателите изпаднаха в объркване и голям брой от тях изпопадаха на земята под облаците от барутен дим.

— Предупредени са били!

— Спрете! Отстъпвайте!

Предводителите на Токугава даваха заповеди за оттегляне, но устремът на техните войници не можеше да бъде спрян толкова лесно.

Кютаро видя, че сгодният миг е настъпил и извика на хората си да минат в нападение. Вече беше ясно на чия страна ще бъде победата. Доскорошните победители сега сами преживяха онова, което преди малко се случи на Хидецугу.

Отрядът копиеносци на Хори Кютаро беше прочут в цялата войска на Хидейоши със своята бързина и сила. Сега конете на опитващите се да избягат военачалници се запрепъваха в труповете на хора, пронизани от оръжията на този отряд. В крайна сметка пълководците на Токугава спасиха живота си, тичайки пред насочените към тях копийни остриета. Сабите безпомощно се мятаха зад гърбовете им.

Майсторски удар

Равнината при Нагакуте беше покрита с тънко було от барутен дим и изпълнена от зловонието на мъртви тела и кръв. Лъчите на утринното слънце се пречупваха във всички цветове на дъгата.

Над местността вече се беше възцарил мир, но донеслите опустошение войници сега се насочваха към Ядзако, подобни на привечерни дъждовни облаци. Сражението водеше към ново сражение, безкрайни сблъсъци и разруха.

Кютаро не се увлече в преследване на отрядите на Токугава.

— Задните отряди да не идват с нас — нареди той. — Минете по заобиколния път за Инокойоши, за да посрещнем врага от две страни.

Така една дружина се отклони в друга посока, докато Кютаро събра шестстотин мъже и ги поведе право след отстъпващия неприятел. Убитите и ранените, изоставени от Токугава покрай пътя, в никакъв случай не бяха по-малко от петстотин души, но броят на войниците на Кютаро също намаляваше с настъплението.

Всички останали вече бяха много напред, но двама мъже, все още дишащи сред труповете, кръстосаха копия. След малко ги захвърлиха като твърде тежки и извадиха сабите си. Падаха и ставаха, сборичкваха се и после се откопчваха в своя си, отделна битка. Накрая единият отне главата на противника си. С почти безумни викове победителят се спусна подир своите другари, но поразен от някакъв заблудил се куршум, отново изчезна сред зловонието на дима и кръвта.

Кютаро викаше до прегракване:

— Безполезно е да ги преследваме прекалено дълго. Гендза! Момоемон! Спрете отрядите! Кажете им да отстъпят!

Няколко от служителите му препуснаха напред и с усилие успаха да задържат хората.

— Отстъпете!

— Върнете се при знамето на господаря!

Хори Кютаро слезе от седлото и се изкачи от пътя до издадената част на една висока скала. Оттам можеше да вижда всичко наоколо. Впери поглед в далечината.

— А-а, дойде толкова бързо — промълви сам на себе си.

По изражението на лицето му личеше, че напълно се е съвзел след станалото. Обърна се към придружителите си и ги покани да дойдат да видят.

На запад, на едно издигнато място точно в обратна посока на изгряващото слънце, на връх Фуджигане нещо бляскаше под лъчите му.

Дали не е знакът на Иеясу — военачалническото знаме с нарисувано златно ветрило? Разтревожен, Кютаро повиши глас:

— Тъжно е да се признае, но нямаме средства да се противопоставим на такъв противник. Задачата ни тук приключи.

Събра войниците си и бързо премина в отстъпление. В същото това време от Нагатаке дойдоха четирима вестоносци от първото и второто поделение. Търсеха него.

— Нареждането за вас е да се върнете и да се присъедините към челните части. Така заповяда лично господарят Шоню.

Кютаро направо отказа:

— В никакъв случай. Ние отстъпваме.

Вестоносците не можеха да повярват на ушите си.

— Битката вече започва! Моля, незабавно се върнете и идете да помогнете на войските на нашия господар! — повториха те на по-висок глас.

Кютаро също повиши тон.

— Щом казах, че отстъпваме, значи отстъпваме! Трябва да се уверим, че господарят Хидейоши е в безопасност. Освен това повече от половината от хората ни са ранени и ако сега излезем срещу противник със свежи сили, ни чака разгром. Аз поне няма да влизам в сражение, за което знам, че ще загубя. Можете да кажете това и на господарите Шоню и Нагайоши!

С тези думи той препусна надолу по пътя.

Отрядът на Хори Кютаро попадна на Хидецугу и остатъците от частите му в околността на Инаба. Подпалиха селските къщи покрай пътя и се заеха да отблъскват постоянните нападения на хората на Токугава. Най-сетне привечер се завърнаха в главния лагер на Хидейоши при Гакуден.

Вестоносците, пратени да търсят помощ от Кютаро, бяха вън от себе си от гняв.

— Що за страхливост е това да се връщаш в главния лагер, без дори да се замисляш за отчаяното положение на своите съюзници?

— Явно е загубил власт над себе си.

— Днес разбрахме какъв е всъщност Хори Кютаро. Ако се върнем живи, ще му покажем презрението си.

Тръгнаха да настигнат своя откъснат сега отряд и ядно плеснаха задниците на конете си.

Двете поделения под началството на Шоню Нагайоши вече бяха лесна плячка за Иеясу. Сега неговият двубой с Хидейоши започваше да наподобява голямо състезание по борба сумо — всеки вече добре познаваше противника си. И двамата бяха предвидили от по-рано, че положението ще стигне дотук и разбираха, че другата страна няма да може да бъде надвита с прости уловки или показване на сила. Жалко, от друга страна, за храбрия воин, който се оставя да го водят само дързостта и гордостта му. Желанието да се сражава го заслепява дотам, че той забравя и силата на врага, и собствените си възможности.

Шоню нареди да поставят походното му столче на връх Рокубо и огледа над двестате вражески глави, взети при крепостта Ивасаки.

Беше сутринта, някъде към първата половина на Часа на дракона. Господарят още нямаше и най-малка представа за разразилото се в тила му бедствие. Виждаше само димящите развалини на вражеската крепост пред себе си и се опиваше от бързата радост, на която воинът толкова леко се поддава.

След като главите бяха разгледани и славните подвизи на отрядите — записани в повествованието за похода, войниците седнаха да закусят. Докато дъвчеха храната си, те от време на време поглеждаха на северозапад. Внезапно нещо в тази посока привлече вниманието и на Шоню.

— Танго, какво е онова там в небето? — попита той.

Военачалниците наоколо му всички се обърнаха натам.

— Да не би да е някакъв селски бунт? — предположи единият от тях.

Докато обаче продължиха да ядат остатъка от дажбите си откъм подножието на хълма се дочуха викове на объркване.

Започнаха да се питат какво ли може да бъде. В този миг към тях изтича вестоносец от Нагайоши.

— Изненадаха ни! Настигнаха ни изотзад! — завика мъжът, докато се просваше по очи пред походното столче на Шоню.

Военачалниците сякаш усетиха да ги смразява леден вятър.

— Какво значи, че са ви настигнали изотзад? — попита Шоню.

— Един вражески отряд беше проследил задните части на господаря Хидецугу.

— Задните части ли?

— Нападнаха изневиделица и от двете страни.

Шоню се изправи рязко на крака. В същия миг пристигна второ известие от Нагайоши.

— Няма време за губене, господарю. Задните части на господаря Хидецугу са напълно разгромени.

На хълма започна внезапно раздвижване, последвано от кратки заповеди и шум от войнишки стъпки надолу към подножието.

На сенчестата страна на връх Фуджигане над главите на войниците на Токугава се вееше военачалническото знаме със златното ветрило. Имаше нещо почти омагьосващо в този знак. При вида му през гърдите на всеки от мъжете от западната войска премина тръпка.

Има голяма вътрешна разлика в духа на бойците, които нападат и на тези, които отстъпват. Нагайоши, сега насърчаващ войниците си от седлото, приличаше на човек, готов вече да посрещне смъртта. Доспехите му бяха от черна кожа с тъмносини шарки, а наметалото — от златен брокат на бяла основа. Еленови рога красяха шлема му, сега отметнат на раменете. Главата му още бе превързана чак до бузите заради раните от предишната битка.

Второто поделение почиваше при Оушигахара, но веднага щом научи за появата на отрядите на Токугава, Нагайоши го събра около себе си. После впери поглед в златното ветрило на връх Фуджигане.

— Този човек е достоен противник — заяви. — Днес няма да измия от лицето си само неуспеха при Хагуро. Ще им покажа, че мога да очистя и името на моя тъст.

Възнамеряваше да защити честта си. Нагайоши бе хубав мъж, но облеклото на смъртник, което носеше сега, го правеше да изглежда някак прекалено зловещ.

— Предадохте ли предупреждението до предните редици?

Вестоносецът, върнал се току-що, тръгна с коня си успоредно на този на своя господар и доложи за свършеното.

Като гледаше право напред, Нагайоши отпусна юздите и го изслуша.

— А какво стана с хората на връх Рокубо? — попита.

— Бързо въдворихме ред и там и те сега идват след нас.

— Е, тогава предайте на господаря Кютаро, че сме се обединили и се готвим да нападнем Иеясу на връх Фуджигане. Нека се изтегли към нас, за да ни подкрепи.

В същия миг, в който мъжете препуснаха, двама конници тръгнаха със същата заръка за Кютаро и от Шоню.

Както обаче вече се знае, Кютаро не прие молбата и вестоносците се върнаха разгневени обратно. Докато Нагайоши получи вестта, войската му вече бе преминала през една блатиста местност между два върха и сега изкачваше Гифугадаке, за да си избере добра позиция за бой. Пред тях се вееше Иеясувото знаме със златното ветрило.

Местността беше много насечена. В далечината една долина извеждаше към откритото поле на Хигаши Касугаи, като ту си проправяше път между два върха, ту се разширяваше в отделни котловини. Далеч на юг се виждаше микавския път, който водеше към Окадзаки.

Почти половината от хоризонта обаче бе заета от планини. Нямаше големи стръмни склонове или високи канари, а само вълнообразни хълмисти била. Пролетта тъкмо си отиваше и дърветата бяха покрити с червеникави пъпки.

Вестоносците сновяха един подир друг, но Нагайоши и Шоню можеха и без думи да четат взаимно мислите си. Шестте хиляди души на Шоню незабавно бяха разделени на две части. Около четири хиляди се отправиха на север и се строиха на едно високо плато. По пълководческите знамена ясно личеше, че тук предводители са най-големият син на Шоню, Юкисуке и неговият по-малък брат Терумаса.

Това бе дясното крила Лявото пък беше съставено от трите хиляди души на Нагайоши на Гифугадаке. Останалите две хиляди Шоню отведе като запасен отряд, след това постави военачалническото си знаме в самата среда на този подобен на жеравови крила строй.

— Питам се откъде ли ще нападне Иеясу — каза.

По слънцето мъжете можеха да познаят, че е още едва втората половина на Часа на дракона. Бързо или бавно минаваха часовете? В ден като този ходът на времето не може да бъде усетен по обикновения начин. Гърлата на войниците бяха пресъхнали, но не от жажда.

По кожата им полазиха тръпки от зловещата тишина. Някаква птица прелетя над долината с див крясък. Тя обаче бе единствена — всички останали бяха отлетели на някой по-спокоен връх и оставили мястото за хората.

Иеясу изглеждаше прекалено приведен в раменете. След като прехвърли четиридесетте, той леко напълня и дори когато сложеше доспехи, стоеше прегърбен. Под тежестта на покрития с украси шлем главата му сякаш почти потъваше между раменете. И дясната, и лявата ръка с пълководческия жезъл в нея, почиваха сега на коленете му. Беше седнал с разтворени бедра на ръба на своето походно столче. Позата не съответстваше напълно на достойнството на главнокомандващ.

Въпреки това такова бе положението на тялото му почти всякога, докато приемаше гости или се разхождаше. Не беше от онези, които вървят с изпъчени гърди. Старшите служители го посъветваха веднъж да поправи стойката си и Иеясу кимна вяло в знак на съгласие. Веднъж обаче, докато разговаряше с тях една вечер, той им поразказа за своето минало.

— Израснах в бедност. При това от шестгодишна възраст бях заложник в друг род и всички около мен се ползваха с повече права, отколкото аз самият. Ето защо, съвсем естествено, добих навика да не ходя изпъчен напред, дори когато бях с други деца. Друга причина за лошата ми стойка е, че когато четях в студените стаи на храма Риндзай, книгите ми лежаха на толкова ниска поставка, че трябваше да се привеждам над тях като гърбав. Мисълта, че един ден ще ме освободят от моето заложничество при рода Имагава и тялото ми ще стане отново изцяло мое, ме преследваше почти натрапчиво. Не можех и да играя като останалите деца.

Иеясу изглежда никога не би успял да забрави времето, прекарано при рода Имагава. Между неговите приближени служители нямаше и един, който да не е слушал разкази за дните му като заложник.

— Обаче, знаете ли — продължи той, — според това, което ми каза Сесай, монасите познават човека повече по раменете, отколкото дори по лицето. Изглежда, само с един поглед към раменете може да се познае, дали си достигнал просветление. Когато погледнах да видя какви са раменете на игумена, те бяха закръглени и с меки очертания, като ореол. Ако човек иска да приеме цялото мироздание в гърдите си, той не може да направи това изпъчен. Така започнах да си мисля, че моята стойка не е чак дотам лоша.

След като се разположи на стан във Фуджигане, Иеясу се огледа спокойно наоколо си.

— Това Гифугадаке ли е? Онези хора там трябва да са на Нагайоши. Е, допускам, че и отрядите на Шоню много скоро ще се приготвят за бой на някой от околните върхове. Някой съгледвач бързо да отиде да види отблизо.

Разузнавачите скоро се върнаха и доложиха на Иеясу за положението. Разбира се, сведенията за разположението на врага пристигаха откъслечно. Докато ги изслушваше, Иеясу замисляше своя план за битката.

Вече бе станал Часът на змията. Откакто вражеските знамена се появиха на отсрещния връх, минаха повече от два часа.

Иеясу обаче оставаше спокоен.

— Широдза. Ханжуро. Елате насам.

Все така седнал на мястото си, той се огледа с безметежно изражение.

— Да, господарю?

Двамата самураи се приближиха до него.

Оръжието им звънтеше.

Иеясу накара мъжете да сравнят картата, която държи, с действителния изглед на околността и ги попита какво мислят.

— Предполагам, че най-изпитаните бойци трябва да са в отряда на Шоню при Кобехадзама — добави. — Зависи накъде ще настъпят, но нашето положение тук на Фуджигане може да се окаже много неблагоприятно.

Единият от мъжете посочи високите върхове на югоизток и отвърна:

— Ако сте решили да водим битка от близко разстояние, то смятам, че възвишенията там в подножието са много по-добро място, където да издигнем знамената си.

— Добре! Да тръгваме.

Решенията му винаги бяха така бързи. Войската незабавно промени положението си. От подножието до заетото от врага плато разстоянието беше само един хвърлей.

Разделени от неприятелите си само от едно блато и от падината при Карасухадзама, войниците можеха да различат техните лица и дори да чуят гласовете, донасяни от вятъра.

Иеясу даде нареждания къде да се разположи всяко от поделенията и сам постави походното си столче на място, откъдето свободно можеше да огледа всичко наоколо.

— Е, днес челните части се водят от Ии — отбеляза той.

— Най-отпред са излезли хората от Червения отряд!

— Изглеждат добре на вид, но се питам доколко добре се бият.

Ии Хьобу беше на двадесет и три години. Всички знаеха, че Иеясу високо цени младежа и до тази сутрин той беше между служителите, които постоянно го придружаваха. Сега господарят, който смяташе Ии за човек, от когото може да се извлече добра полза, го постави начело на три хиляди души най-отпред в строя. На това място можеше да се спечели най-голямата слава, но и да се мине през най-трудните изпитания.

— Покажете днес на какво сте способен — заръча Иеясу на младежа.

Но Ии беше толкова млад, че за всеки случай господарят прикрепи към отряда му двама от своите най-опитни служители.

— Вслушвайте се в думите на тези стари воини — додаде той.

Братята Юкисуке и Терумаса погледнаха към Червения отряд от високото място, на което стояха южно от Таноджири.

— Да видим сметката на тези, дето толкова се перчат с червените си униформи! — провикна се Юкисуке.

След тези думи пратиха двеста-триста души да нападнат отстрани през една долина и хиляда, които да настъпят право напред. Атаката бе открита с пушечен огън. В същото време подножието на върха отекна от мощна стрелба и белият пушек се разстла като облак над него. Докато димът се разнесе към блатото, облечените в червено войници на Ии вече се бяха втурнали към низината долу. Насреща им излезе дружина от конници и пехотинци в черни доспехи. Скоро двата отряда се вкопчиха в ръкопашна схватка.

Истинските подвизи в битката обикновено се правеха при бой с копие. При това самият изход на сраженията често се решаваше тъкмо от копиеносците.

На това място Червеният отряд покоси няколкостотин от враговете. И той самият обаче не се отърва без жертви и много от подчинените на Ии намериха смъртта си.

От известно време Икеда Шоню обмисляше как да продължи битката. Видя, че войниците на неговите синове вече са влезли в ръкопашен бой с Червения отряд и че сражението постепенно се ожесточава.

— Сега е времето! — изкрещя.

Една дружина от двеста души, готови за победа или смърт, вече беше приготвила копията си и само чакаше мига за нападение. Веднага щом получеха заповед, трябваше да се втурнат към Нагакуте. Дори във време като това Шоню избираше необичайни похвати за водене на сражението. Сега мъжете заобиколиха хълма и се насочиха срещу отрядите, останали на място, след като лявото крило на Токугава се измести напред. Замисълът беше светкавично да нападнат центъра на противника и в настаналото объркване да пленят главнокомандващия — Токугава Иеясу.

Задачата обаче остана неизпълнена. Забелязани от Токугава, преди да са достигнали целта си, войниците бяха засипани от пушечни залпове и се принудиха да спрат в една блатиста местност, където трудно биха могли да мръднат. Без възможност да настъпят или да се отдръпнат, те понесоха жестоки загуби.

Нагайоши, който наблюдаваше хода на битката от Гифугадаке, цъкна ядосано с език.

— Тръгнаха много рано — възкликна той. — Тъст ми обикновено не е толкова нетърпелив.

Днес младият мъж беше този, който във всяко отношение превъзхождаше по самообладание по-възрастния. Всъщност, вътре в себе си Нагайоши бе решен този ден да му бъде последен. Без други мисли, който да го отвличат, той просто стоеше, вперил поглед в знамето със златното ветрило в подножието на отсрещния хълм.

„Само да успея да убия Иеясу“, мислеше си. Самият Иеясу на свой ред гледаше към Гифугадаке повече, отколкото към другите местности. Добре знаеше, че духът на хората на Нагайоши е висок. Когато един от съгледвачите му съобщи с какви дрехи е облечен зетят на Шоню, господарят предупреди хората наоколо си:

— Днес изглежда Нагайоши се е облякъл като смъртник. Няма нищо по-опасно от врага, решен да умре. Внимавайте с него, иначе богът на войната може да прибере и вас.

Нито една от страните нямаше лесно да се остави да бъде въвлечена в сблъсъка. Нагайоши наблюдаваше придвижванията на противника, сигурен вътре в себе си, че ако битката при Таноджири се ожесточи, Иеясу няма да издържи да бъде само наблюдател на ставащото. Със сигурност ще отдели от хората си една дружина и ще я прати за подкрепление. При този удобен случай младежът щеше да нанесе удара си.

Иеясу обаче нямаше да се остави лесно да го подведат.

— Нагайоши е далеч по-буен от повечето хора. Щом сега мирува, сигурно е намислил нещо.

Развитието на нещата при Таноджири обаче не оправда очакванията на Нагайоши. Всичко говореше за близкото поражение на братята Икеда. В същия миг обаче изчезналият преди малко военачалнически флаг със златно ветрило внезапно се развя в подножието на хълма, където чакаше Иеясу. Половината от войската му се понесе към Таноджири, докато останалите нададоха боен вик и нападнаха Гифугадаке.

Войниците на Нагайоши се втурнаха напред да ги пресрещнат. Двете войски се сблъскаха и кървав водовъртеж заля низината при Карасухадзама.

Стрелбата не секваше. Мястото бе отвсякъде обградено с хълмове. Битката беше отчаяна и цвиленето на конете, заедно със звъна на дългите саби и копията отекваха в околността. Небето и земята се тресяха от виковете на воините, които обявяваха своите имена, преди да влязат в двубой с някой противник.

Скоро по цялото протежение на долината нямаше и едно място, на което да не се биеха и нито един войник или офицер, който да не е заложил вече живота си. Тъкмо когато изглеждаше, че някой от отрядите може да надделее, той се сгромолясваше под ударите на врага; други пък, точно преди сякаш да бъдат разгромени, успяваха си пробият път напред. Никой не знаеше кой ще спечели и за известно време и двете страни тънеха в несигурност.

Някои падаха на земята поразени, други тържествуващо викаха имената си на победители. От ранените някои си спечелиха славата на страхливци, други — на храбри мъже. Вгледаше ли се внимателно, страничният наблюдател можеше да забележи как всеки от сражаващите се среща своята съдба и се изправя пред лицето на вечността.

Срамът бе това, което не даваше на Нагайоши да си помисли, че може да се върне на този свят жив. По тази причина днес бе облякъл и дрехите си за умиране.

— Искам да се срещна с Иеясу! — зарече се.

Докато безпорядъкът на битката нарастваше, повика при себе си четиридесет-петдесет воини и се насочи към военачалническото знаме със златното ветрило.

— Ще се срещна с Иеясу! Веднага! — пришпори той коня си към отсрещния хълм.

— Спрете! Никъде няма да стигнете! — кресна му един от войниците на Токугава.

— Хванете Нагайоши!

— Това е мъжът с бялата качулка, който препуска сега напред!

Вълните от въоръжени мъже, които се опитваха да го спрат, падаха под копитата на коня или се строполяваха сред пръски кръв.

Тогава обаче един куршум от дъжда, насочен сега срещу воина в бяло брокатено наметало, го улучи право между очите.

Бялата качулка на главата на Нагайоши изведнъж се обагри в червено. Последното, което видя, докато се сгромолясваше от коня си, беше небето на четвъртия месец. Юначният двадесет и шест годишен младеж падна на земята, все още стиснал поводите на коня. Животното — Хякудан, любимецът на Нагайоши — се вдигна на задни крака и зацвили жално.

Хората, които бързо се втурнаха към падналия, нададоха подобен на общо ридание вик. Понесоха мъртвото му тяло на раменете си и се оттеглиха на върха на Гифугадаке. След тях се затичаха мъже от отряда на Токугава, които в опит да отнемат залога на победата си, завикаха:

— Вземете му главата!

Загубили своя предводител, войниците на Нагайоши едва сдържаха своите сълзи. Извърнаха се с яростни изражения и обърнаха копията си срещу преследвачите. Успяха някак да скрият тялото на Нагайоши. Новината за гибелта му обаче като смразяващ вятър се разнесе над цялото бойно поле. Поредно нещастие сполетяваше отрядите на Шоню.

Местността заприлича на залят с вряла вода мравуняк — навсякъде гъмжеше от бягащи в объркване войници.

— Вие сте позор за войската! — завика Шоню, който се изкачваше нагоре по склона.

Яростта му никак не подхождаше на мирния изглед на природата наоколо.

— Тук съм! Не отстъпвайте така срамно! Забравихте ли на какво са ви учили всеки ден? Върнете се! Вървете да се биете!

Групата от войници с черни качулки пред него обаче не спря бягството си. Напротив, само един петнадесет или шестнадесетгодишен оръженосец с жалък вид приближи колебливо към него.

Водеше някакъв побягнал кон, който предложи на господаря си.

В сражението долу конят на Шоню бе прострелян и той самият падна на земята. Враговете го заобиколиха, но с отчаяна борба господарят си проправи път и се изкачи дотук.

— Вече нямам нужда от кон. Поставете тук походното ми столче.

Оръженосецът изпълни нареждането и Шоню седна.

— Това е краят на четирийсет и осем години — прошепна той сам на себе си.

Погледна към оръженосеца и продължи:

— Вие сте синът на Ширай Танго, нали така? Баща ви и майка ви сигурно ви чакат. Тичайте бързо в Инуяма. Ето, куршумите вече се приближават! Махайте се! Бързо!

След като прогони просълзения младеж, Шоню остана сам. Всички грижи сякаш го напуснаха и той спокойно погледна за последен път света наоколо.

Много скоро до ушите му стигна шум като от бой на диви зверове. Дърветата при скалите под него се разтресоха. Изглежда някои от воините с черни качулки все пак бяха останали по местата си и сега размахваха оръжия в смъртоносна схватка.

Шоню остана като вцепенен. Вече не ставаше дума за победа или поражение. Тъгата от раздялата със света го накара да се замисли за далечното си минало. Споменът носеше привкус на майчино мляко.

Внезапно храсталакът точно пред него се разлюля.

— Кой е?!

Очите на Шоню блеснаха гневно.

— Враг ли си? — попита повторно той.

Гласът му бе така спокоен, че приближаващият воин на Токугава несъзнателно отстъпи изненадан назад.

Шоню продължи да говори и още повече стресна мъжа.

— От враговете ли сте? Ако е тъй, вземете главата ми и ще постигнете нещо голямо. Човекът, който говори сега с вас, е Икеда Шоню.

Войнът вдигна глава и погледна към седналия господар. За миг потрепери, по после отвърна с надменен глас:

— Е, тук попадам на добра плячка. Аз съм Нагай Денпачиро от рода Токугава. Пригответе се!

И той насочи напред копието си.

В отговор на своя вик би трябвало да очаква бърз замах на сабята на прочутия пълководец. Копието на Денпачиро обаче се заби в страната на противника му, без да срещне всякаква пречка. Не раненият Шоню, а самият нападател политна напред от прекомерната сила на замаха си.

Шоню падна втори. Острието на оръжието стърчеше от гърба му.

— Вземете ми главата! — извика той отново.

Дори сега не държеше в ръка своята дълга сабя. Сам пожела смъртта, сам предлагаше сега и главата си. Денпачиро бе изпаднал в нещо подобно на унес, но изведнъж, щом забеляза какво изпитва вражеският пълководец и как посреща последните си мигове, го обзе такова силно чувство, че му се прииска да заплаче.

— А-а! — извика, но при голямата радост от неочакваното постижение в боя не знаеше какво да направи после.

В същия миг чу шумоленето на тревата под краката на своите другари, които бързаха да се изкачат първи на върха.

— Аз съм Андо Хикобей! Пригответе се!

— Името ми е Уемура Денемон!

— Аз съм Хачия Шичибей от рода Токугава!

Всеки обявяваше името си в надпревара кой ще вземе главата на Шоню.

Чия сабя в крайна сметка го обезглави? Окървавените им ръце сграбчиха косата на отрязаната глава и я заразмахваха.

— Аз взех главата на Икеда Шоню! — кресна Нагай Денпачиро.

— Не, аз бях! — извика Андо Хикобей.

— Моя е главата! — опита се да ги надвика Уемура Денемон.

Потоци от кръв, поток от яростни гласове, поток от сляпа жажда за слава. Четири, после пет души, струпани около главата на Шоню, се насочиха към мястото, където седеше Иеясу.

— Убихме Шоню!

Викът им като вълна премина от възвишенията до блатото долу и накара отрядите на Токугава по цялото бойно поле да завият от радост.

Успелите да избягат хора на Икеда вече не викаха. За миг те бяха загубили всичко и сега като сухи листа, гонени от вятъра, просто търсеха място, където да се приютят.

— Не давайте нито на един да се върне жив!

— Подгонете ги! Да ги настигнем!

Движени от неутолима жажда за кръв, победителите подложиха Икеда на безпощадна сеч.

За хора, забравили вече цената на своя собствен живот, да отнемат чужд беше навярно все едно да си играят с окапали цветя. Шоню бе довършен от вражеска ръка, Нагайоши падна в битката и сега Токугава разпръсваха последните остатъци от войниците на Икеда при Таноджири.

Един по един военачалниците идваха под златовезаното знаме на Иеясу, за да разкажат за подвизите си.

— Останали са ни толкова малко хора.

Иеясу изглеждаше разтревожен.

Голям пълководец като него рядко дава израз на чувствата си, но този път го притесняваше, че прекалено много от хората му са се отдалечили, за да преследват разбития враг. Въпреки че раковината протръби на няколко пъти, мнозина така и не се върнаха. Изглежда победата съвсем ги бе замаяла.

На два или три пъти Иеясу повтори едно и също:

— Няма смисъл да жадуваме за безкрайно много победи. Не е добре да искаш да спечелиш повече, след като вече си спечелил.

Не спомена името на Хидейоши, но явно усещаше, че предвидливият му неприятел взима вече мерки, за да отговори на понесеното от неговата войска голямо поражение.

— Дългото преследване е опасно. Няма ли го Широдза?

— Не е тук. Преди малко тръгна нанякъде по ваша заповед.

Щом чу отговора на Ии, Иеясу веднага даде ново разпореждане:

— Вие също вървете, Ии. Смъмрете онези, които са отишли прекалено надалеч и им заповядайте да прекъснат преследването.

Щом преследващите врага отряди на Токугава стигнаха до река Яда, те завариха поделението на Найдо Широдзаемон строено покрай брега. Всеки бе хванал дръжката на копието си водоравно.

— Спрете!

— Стига!

— От шатрата на господаря дойде заповед да не продължаваме преследването!

С тези думи понеслите се напред бойци бяха задържани.

Ии препускаше насам-натам и почти прегракна от викане.

— Господарят каза, че онези, които се главозамаят от победата и отидат прекалено надалеч, ще бъдат изправени после пред военен съд. Върнете се! Връщайте се!

Най-сетне сляпото въодушевление на мъжете затихна и всички се отдръпнаха от брега на реката.

Беше приблизително втората половина на Часа на коня и слънцето се бе издигнало посред небето. Бе четвъртият месец и по очертанията на облаците си личеше, че вече идва лятото. Лицата на всички войници бяха изпоцапани с пръст, кръв и пот и сякаш пламтяха.

В Часа на овена Иеясу слезе от стана при Фуджигане, пресече река Канаре и в подножието на връх Гондоджи направи тържествен оглед на главите.

Битката бе продължила половин ден. Преброиха убитите по цялото бойно поле. От страна на Хидейоши загубите бяха над две хиляди и петстотин души, докато войската на Иеясу и Нобуо имаше петстотин и деветдесет убити и няколкостотин ранени.

— Тази голяма победа не трябва да ни възгордява — предупреди един от военачалниците. — Икеда бяха само част от войската на Хидейоши, а ние докарахме от връх Комаки всичките си сили, за да ги използваме тук. В същото време, ако по някаква причина ни бяха разгромили, това щеше да е съдбоносно за нашите съюзници. Мисля, че най-добре сега ще е възможно по-бързо да се оттеглим в крепостта Обата.

Друг един пълководец веднага възрази:

— Не, не. Щом веднъж си спечелил победата, трябва да имаш смелост да продължиш започнатото. Така е винаги на война. Сигурно е, че когато Хидейоши научи за това голямо поражение, гневът му ще се разрази. Най-вероятно ще събере хората си и ще се спусне направо насам. Не е ли най-добре да го причакаме, да се приготвим за битка и след това да му вземем главата?

В отговор на тези две предложения Иеясу отново повтори:

— Не трябва да жадуваме за безкрайно много победи.

И после:

— Хората ни всички са уморени. Хидейоши сигурно вече е тръгнал насам, но днес не бива да се срещаме с него. Много е рано. Да се оттеглим в Обата.

След това бързо решение те минаха южно от гората Хакусан и докато слънцето още бе високо в небето, влязоха зад стените на крепостта.

Едва след като портите бяха затворени, Иеясу за първи път успя да се наслади на голямата победа от сутринта. Сега, щом погледна назад, изпита задоволство от безупречното водене на битката. Гордост за войниците и офицерите представляваха такива подвизи като първата взета глава или първото вдигнато срещу врага копие, докато за главнокомандващия ценно бе само едно — знанието, че неговата прозорливост е била по-силна от тази на неприятеля.

Но умният човек веднага ще разпознае къде има достоен съперник. Сега единствената грижа за Иеясу бе какво ще предприеме Хидейоши след станалото. Остана за известно време в Обата, за да даде почивка на ума и тялото си, но и за да се опита да обмисли своята следваща стъпка.

След като Шоню и синът му потеглиха на девети сутринта, Хидейоши повика Хосокава Тадаоки в своя лагер в Гакуден и даде на него и още няколко военачалници нареждане незабавно да нападнат връх Комаки. След атаката се качи на наблюдателната кула и започна да следи хода на битката. Масуда Джинемон стоеше до него, загледан в далечината.

— Знаете ли? Дали господарят Тадаоки, какъвто е дързък, няма да ни създаде трудности, ако навлезе прекалено навътре във вражеските редици?

Разтревожен от това колко близо са отрядите на Хосокава до неприятелските укрепления, Джинемон погледна да види какво е изражението на лицето на Хидейоши.

— Всичко е наред. Може Тадаоки да е млад, но Такаяма Укон е човек разумен. Няма да се случи нищо лошо, след като той е там с него.

Умът на Хидейоши блуждаеше другаде. Какво ли става с Шоню? Можеше да мисли само за добрата новина, на която се надяваше оттам.

Около пладне пристигнаха конници, оттеглили се от Нагакуте. С отчаяно изражение те съобщиха тъжната вест — главните части на Хидецугу са изцяло разбити и не е ясно дали самият той е жив или мъртъв.

— Какво? Хидецугу?

Хидейоши явно бе изненадан. Не беше от тези, които биха успели да изглеждат невъзмутими при такава страшна новина.

— Каква грешка!

Каза го не толкова като упрек към Хидецугу и Шоню, колкото като укор към самия себе си и похвала за противника, Иеясу.

— Джинемон — извика, — надуйте раковината за сбор.

Веднага разпрати по всички поделение вестоносци с бързи нареждания. След един час двадесет хиляди войници тръгнаха от Гакуден в посока Нагакуте.

Тази бърза промяна в разположението на силите не остана незабелязана на връх Комаки. След като Иеясу потегли, за защита на възвишението бяха оставени съвсем малко на брой хора.

— Изглежда, самият Хидейоши води войската.

Щом чу тази вест, Сакай Тадацугу, едни от военачалниците, останали на Комаки, плесна с ръце и каза:

— Всичко тръгва точно според очакванията! Докато Хидейоши го няма, ще можем да опожарим стана му в Гакуден и крепостта в Куросе. Сега е времето да ударим. Всички след мен в нападение!

Но Ишикава Кадзумаса, друг от оставените на пост пълководци, незабавно му се противопостави.

— Защо бързате толкова, господарю Тадацугу? Хидейоши е почти непогрешим в действията си на война. Смятате ли, че някой като него ще остави защитата на своя стан в ръцете на неспособен военачалник, колкото и да е бързал да настъпи?

— Когато действа прибързано, всеки човек е склонен да допуска грешки. Хидейоши накара да надуят раковината и потегли така бързо, та трябва да се предположи, че новината за поражението при Нагакуте го е изненадала. Не бива да пропускаме възможността да подпалим сега опашката на Маймунката.

— Разсъждавате много повърхностно! — изсмя се Ишикава Кадзумаса и още по-определено възрази на Тадацугу: — Напълно в стила на Хидейоши ще е да остави зад себе си значителни сили, за да може да се възползва, ако решим напуснем укреплението. За малък отряд като нашия ще бъде огромна грешка сега да излезе в нападение.

Възмутен от спора, Хонда Хейхачиро се изправи със сърдито изражение.

— Това въобще военен съвет ли е? Няма време да устройваме сега съвещания. Аз лично не мога просто да остана тук да бездействам. Извинете ме, че тръгвам преди останалите.

Хонда не можеше да говори красноречиво, но имаше силен и упорит нрав. И Тадацугу, и Кадзумаса продължаваха да държат на своето. Сега постъпката на Хонда ги стресна.

— Хонда, къде отивате? — запитаха.

Хонда се извърна и сякаш вече е стигнал до някакъв съществен извод, каза:

— Още от дете съм служител на нашия господар. Сега, при това положение, не мога да направя друго, освен да отида редом с него.

— Чакайте!

Кадзумаса явно сметна, че Хонда просто се е ядосал и вдигна ръка, за да го задържи.

— Господарят ни заповяда в негово отсъствие да защитаваме връх Комаки. Никой не ни е позволил да постъпваме, както ние намерим за добре. Успокойте се малко.

Тадацугу също се опита да го укроти.

— Хонда, ако тръгнете сега сам, какво всъщност ще постигнете? Отбраната на Комаки е по-важна.

Устата на Хонда се извиха в тънка усмивка, сякаш съжалява за тесногръдието на другарите си. Заговори обаче учтиво — двамата мъже го превъзхождаха по чин и по възраст.

— Няма да обвързвам другите военачалници. Всеки от вас може да постъпи, както намери за добре. Но Хидейоши е тръгнал срещу господаря Иеясу със свежи сили и поне аз не мога да остана тук и да не направя нищо. Помислете си. Хората на господаря трябва да са изтощени от битката снощи и днес сутринта. Ако двадесетте хиляди на Хидейоши ги нападнат сега от две страни, как господарят Иеясу ще успее да се спаси? Смятам, че дори и да греша, като отивам сам при Нагакуте, ако господарят ни загине, ще е най-добре и аз да умра заедно с него. Нека това не ви тревожи.

След тези думи всички затаиха дъх. Хонда поведе своя малък отряд от триста бойци й напусна връх Комаки. Заразен от въодушевлението му, Кадзумаса също събра двеста души и се присъедини към него. Общо силите им не надвишаваха шестстотин мъже, но от мига на тръгването решимостта на Хонда само нарасна. Та какво в крайна сметка е една войска от двадесет хиляди? И коя е тази Маймунка?

Пехотинците бяха лековъоръжени. Сдиплиха знамената и зашибаха конете, за да препускат по-бързо. Малката дружина се понесе по пътя на изток като бурен вятър.

Щом излязоха на южния бряг на река Рюсенджи, завариха войската на Хидейоши да се придвижва в редица успоредно на отсрещния бряг.

— Е, ето къде са били!

— Военачалническото знаме със златното листо.

— Хидейоши трябва да е някъде между служителите си.

Хората на Хонда продължаваха да яздят, като същевременно гледаха отсреща, сочеха с пръст натам и засланяха с ръка очите си. Всички трепереха от възбуда.

Разстоянието беше толкова малко, че ако бяха извикали, противниците щяха да могат да им отговорят. Виждаха се лицата на вражеските войници, а шумът от стъпките на двадесет хиляди нозе се смесваше с чаткането на безброй конски копита и отекваше право в гърдите на онези, които гледаха от другата страна.

— Кадзумаса! — извика Хонда зад гърба си.

— Какво има?

— Виждате ли какво става на отсрещния бряг?

— Да, войската е огромна. Строят им изглежда по-дълъг от самата река.

— Това добре приляга на Хидейоши — засмя се Хонда. — Той умее да събере голяма войска като тази и после да си служи с нея, все едно това са собствените му ръце и нозе. Може да ни е неприятел, но трябва да му се признаят някои неща.

— От известно време ги наблюдавам. Дали Хидейоши не е ето там, където сега се вижда знамето със златното листо?

— Не, не. Сигурен съм, че се е скрил някъде посред друга група от хора. Няма да излезе да язди на открито, та да може някой да се прицели в него.

— Вражеските войници се движат бързо, но всички гледат подозрително насам.

— От нас се иска за малко поне да забавим Хидейоши по пътя му покрай реката.

— Да нападнем ли?

— Не, те имат двадесет хиляди души, а ние — само петстотин. Ако тръгнем срещу тях, само за минута ще боядисат реката в червено с кръвта ни. Решен съм да умра, но не и безполезно.

— А-а, значи искате да дадете на войската на нашия господар в Нагакуте достатъчно време, за да се приготви напълно и да изчака Хидейоши.

— Точно така — кимна Хонда и плесна по седлото на коня си. — За да спечелим време за нашите в Нагакуте, трябва с всички сили да забавим Хидейоши — дори само за малко — и да умрем в бой с него. Помнете това, Тадацугу.

— Добре. Разбирам ви.

Кадзумаса и Хонда обърнаха конете си настрани.

— Разделете стрелците на три части. Докато вървим покрай брега, те да се редуват да стрелят по неприятеля.

Противниците продължаваха бързо да се движат по отсрещната страна, почти в една скорост с течението. Хората на Хонда трябваше да се опитат да ги изпреварят.

Понеже бяха близо до вода, стрелбата на мускетите отекна два пъти по-силно от обикновеното и димът се разстла над реката като широка завеса. Докато едните пристъпваха напред и изпразваха пушките си, другите ги зареждаха, после заемаха местата на своите другари и веднага изпращаха залп към отсрещния бряг.

Много от хората на Хидейоши се проснаха на земята и твърде скоро строят им започна да се разсейва.

— Кой за бога може да ни предизвиква на бой с такава малка сила?

Хидейоши бе изненадан. С изумено изражение на лицето той несъзнателно спря коня си.

Военачалниците, които яздеха покрай него и всички останали наоколо засенчиха очи с ръка и погледнаха към отсрещния бяг, но никой не успя да намери бързо отговор на Хидейошевия въпрос.

— Наистина трябва да е дързък този, който се осмелява да излезе така храбро с по-малко от хиляда души срещу войска като нашата! Някой познава ли го кой е?

Хидейоши попита същото още няколко пъти, докато оглеждаше хората от двете си страни.

Накрая някой от предния край на редицата се обади:

— Знам кой е това.

Беше Инаба Итецу, началникът на крепостта Соне в Мино. Въпреки почетната си възраст той се бе присъединил към войската заради Хидейоши и от самото начало на похода му служеше като водач.

— А, Итецу. Познавате ли вражеския пълководец от другата страна на реката?

— Е, по еленовите рога на шлема и белите ширити по доспехите съм сигурен, че трябва да е един от най-приближените хора на Иеясу — Хонда Хейхачиро. Спомням си го много ясно от времето на битката при река Ане преди години.

Щом чу това, Хидейоши сякаш бе готов да избухне в плач.

— Какъв храбрец! С една шепа хора напада двайсет хиляди. Ако това е Хонда, той трябва да е истински мъж. Колко трогателно е, че се опитва да помогне на Иеясу да избяга, като ни спре за малко тук и после сам загине! — възкликна тихо.

После продължи:

— Трябва да разберем този човек. Нашите да не изпращат срещу него и един куршум или стрела, колкото и вреда да се опитва той да ни нанесе. Ако съдбите ни по някакъв начин са свързани, при някое следващо прераждане ще го направя свой служител. На такива като него трябва да се възхищаваш. Не стреляйте, оставете го на мира.

Естествено, през това време трите отряда стрелци на другия бряг продължаваха да тъпчат мускетите си и безжалостно да стрелят по врага. Един-два от куршумите дори минаха близо до Хидейоши. В същото време облеченият с доспехи воин, когото Хидейоши се напрягаше да различи по-ясно — човекът с еленовите рога на главата, Хонда — отиде до края на водата, слезе от седлото и изплакна в реката муцуната на коня си.

Сега, когато ги разделяше само течението, Хидейоши го погледна право в лицето. Хонда също впери поглед в групата военачалници, един от които явно трябваше да е предводителят на неговите неприятели.

Стрелковият отряд на Хидейоши понечи да открие огън в отговор на вражеския, но господарят отново се обърна към войската:

— Не стреляйте! Само вървете бързо! Бързайте напред!

И той сам подкара коня си с още по-голяма скорост по пътя.

Щом забеляза какво става на отсрещния бряг, Хонда извика:

— Не ги оставяйте да избягат! — и също ускори двойно ход.

Докато напредваха, хората му отново изсипаха дъжд от куршуми върху отрядите на Хидейоши. Този обаче така и не пожела да приеме предизвикателството и скоро разположи частите си на едно възвишение близо до Нагакуте.

Веднага щом пристигнаха на мястото, Хидейоши нареди на трима от своите военачалници да вземат всеки по една дружина лековъоръжени конници и бързо да излязат напред.

— Опитайте да се справите с войниците на Токугава, които се изтеглят от Нагакуте към Обата.

Разпъна шатрата си на хълма, докато неговите двадесет хиляди бойци се разпръснаха в строй под вечерното слънце, готови да отмъстят на Иеясу.

Хидейоши сложи двама от хората си начело на един разузнавателен отряд и ги прати тайно към крепостта Обата. След това бързо обмисли по-нататъшните действия на цялата войска. Преди обаче да е успял да накара да разгласят заповедите му, пристигна бързо известие:

— Иеясу вече не е на полето на битката.

— Това не може да бъде! — възкликнаха в един глас военачалниците.

Докато Хидейоши седеше мълчаливо на място, пристигнаха и тримата мъже, които бе пратил с конница към Нагакуте.

— Иеясу и главните му сили вече са се оттеглили към Обата. Попаднахме само на няколко отделни дружини от неприятели, закъснели с отстъплението, но всички останали са ни изпреварили изглежда с около час — доложиха те.

От тристате убити от тях войници на Токугава нито един не беше с висок чин.

— Закъсняхме.

Хидейоши нямаше как да се пребори с яда си и той ясно личеше по руменината на лицето му.

Съгледвачите разказаха всички едно и също — крепостта в Обата била със затворени врати и съвсем мирна на вид. Това сочеше, че Иеясу вече се е оттеглил във вътрешността й и докато почива, спокойно се наслаждава на днешната си победа.

Обхванат от противоречиви чувства, Хидейоши несъзнателно плесна с ръце, за да поздрави своя противник.

— Ето това е Иеясу! Бива го в бързината. Оттегля се в крепостта и затваря портите, без много-много да се перчи с победата. Такава птица няма да уловим нито с клей, нито с мрежа. Но внимавайте — до няколко години ще усмиря Иеясу и ще го накарам да ми се поклони.

Вече се смрачаваше, а нападения на крепости през нощта по начало не се препоръчваха. При това войската не си беше почивала по пътя от Гакуден насам и се реши временно да прекъснат нападението. Хидейоши промени нарежданията си. Мъжете трябва сега да вечерят. В нощното небе се издигнаха облаци дим от лагерни огньове.

Пратените от Обата съгледвачи бързо се върнаха. Иеясу вече бе заспал, но стана от леглото, за да чуе донесенията им. Осведомен за положението, той реши всички незабавно да се връщат на връх Комаки. Военачалниците твърдо настояха за среднощно нападение над Хидейоши, но господарят само се засмя и по един заобиколен път тръгна да се връща обратно.

Тайко

Останал без друг изход, Хидейоши накара войската да се обърне назад и се оттегли в своя укрепен лагер в Гакуден. Не можеше да отрече, че поражението при Нагакуте е силен удар, макар и причинен от неразумността на Шоню. Истината обаче беше и че тъкмо в този случай Хидейоши се забави прекалено много още от самото начало.

Не че мереше силите си с Иеясу за първи път на бойното поле. Познаваше го далеч отпреди двамата да влязат в битка. Напротив, тъкмо понеже имаше срещу себе си особено опитен противник, Хидейоши бе крайно предпазлив.

— Не се спирайте при малките крепости по пътя. Не губете време — предупредил бе той войниците, но Шоню, предизвикан от защитниците на Ивасаки, въпреки това спря, за да ги срази.

Изходът на битката щеше да се реши от способностите на Иеясу и Хидейоши. Когато чу за поражението при Нагакуте, вторият остана убеден, че сгодният случай за него е дошъл. Смъртта на Шоню и Нагайоши щеше да е примамката, с която да хване Иеясу жив.

Врагът обаче изникна като огън, после изчезна като вятър и след това всичко стихна като гора след буря. Когато Иеясу се оттегли на връх Комаки, Хидейоши остана с чувството, че за малко е пропуснал да хване в торбата си уплашения заек, но все пак си каза, че е получил само лека рана в пръста. Военната му сила с положителност не беше намаляла чувствително, но въпреки това Иеясу си бе спечелил огромно морално преимущество.

Във всеки случай, след ожесточеното половиндневно сражение при Нагакуте двамата мъже станаха извънредно предпазливи и отблизо започнаха да следят взаимно действията си. И докато чакаха така да се открие благоприятна възможност, никой дори не помисляше да нападне. Всяка от страните обаче постоянно отправяше предизвикателства към другата.

Хидейоши например прати на единадесетия ден от месеца цялата си шестдесет и две хилядна войска на връх Комацуджи. В отговор на Комаки последва само спокойна, макар и малко крива усмивка.

После, на двадесет и втори същия месец, дойде предизвикателство от страна на Иеясу. Осемнадесет хиляди души бяха разделени на шестнадесет отряда и пратени на изток.

Предните части начело със Сакай Тадацугу и Ии Хьобу непрестанно удряха барабани и надаваха бойни възгласи, сякаш за да кажат:

— Излез, Хидейоши!

Насипите и оградите на стана на западната войска се защитаваха от Хори Кютаро и Гамо Уджисато. Кютаро впери поглед в разярените противници и стисна зъби.

След Нагакуте врагът пръскаше слухове, че войниците на Хидейоши се били уплашили от тези на рода Токугава. Хидейоши обаче ясно беше наредил да не се излиза в нападение без негова изрична заповед, тъй че сега не можеше да направят нищо повече, освен да пратят вест до главния лагер.

Когато вестоносецът пристигна, Хидейоши играеше го.

— Към нашите при двойния насип настъпва голям отряд на Токугава — обяви мъжът.

За миг господарят вдигна поглед от дъската и попита:

— Самият Иеясу появил ли се е?

— Не, господарят Иеясу го няма — бе отговорът.

Хидейоши взе в ръка един черен пул, постави го на едно от квадратчетата и без да вдига поглед, каза:

— Съобщете ми, в случай че някой забележи Иеясу да излиза начело на войската си. Иначе Кютаро и Уджисато могат сами да решават дали да се бият.

Горе-долу по същото време Ии Хьобу и Сакай Тадацугу на два пъти пращаха вестоносци от предната линия до Иеясу на връх Комаки.

— Сега е времето да се появите вие лично. Ако дойдете веднага, без съмнение ще можем да нанесем смъртоносен удар на частите на Хидейоши.

На това Иеясу отвърна:

— А самият Хидейоши предприел ли е нещо? Ако е още на връх Комацуджи, значи няма нужда аз да излизам.

В крайна сметка той така и не напусна Комаки.

През това време Хидейоши обмисляше поуките от сражението при Нагакуте и последствията им за неговите служители. Особено внимаваше да увеличава издръжките на самураите си, по така и не каза нищо на своя племенник Хидецугу. След като побягна при Нагакуте, Хидецугу изглежда изпитваше неудобство в присъствието на чичо си. След като се върна в лагера, той просто съобщи, че вече е тук и после се опита да обясни причините за поражението. Хидейоши обаче разговаряше само с останалите седнали наоколо му пълководци и изобщо не погледна младежа в лицето.

— Моя беше грешката, че пратих Шоню на смърт — заяви господарят. — Още от младини заедно сме живели в бедност, заедно сме се забавлявали нощем и дори заедно сме ходили по леки жени. Никога няма да мога да забравя този човек.

Всеки път, когато заговореше за своя стар приятел, очите му се наливаха със сълзи.

Няколко дни по-късно, без да каже никому какво е намислил, Хидейоши нареди да започне строеж на укрепления при Оура. След две денонощия, в самия край на четвъртия месец, последваха нови указания:

— Утре съм решил да изляза в бой на всичко или нищо. Ще видим кой ще падне — дали Иеясу или Хидейоши. Спете добре, пригответе се и не се оставяйте да бъдете изненадани.

Следващият ден беше петият на петия месец. Още от предишната вечер цялата войска се готвеше за бой, в очакване на голямото и решаващо сражение. Сега, когато най-сетне видяха пред себе си Хидейоши, войниците останаха като поразени от думите му:

— Връщаме се в Осака! Всички отряди да започват отстъпление.

Последва още една заповед:

— Отрядът на Курода Канбей и Акаши Йоширо да съгласува придвижването си с хората при двойния насип. Най-последни ще вървят Хосокава Тадаоки и Гамо Уджисато.

Шестдесетте хиляди потеглиха напред. В мига, в който утринното слънце се показваше над хоризонта, те започваха своето оттегляне. Хори Кютаро спря в Гакуден, а Като Мицуясу — в крепостта Инуяма. Освен тях всички останали части пресякоха река Кисо и влязоха в Оура.

Това внезапно отстъпление накара военачалниците на Хидейоши да се запитат какви са неговите действителни намерения. Господарят даваше нарежданията си съвсем небрежно, но отстъплението на такава голяма войска бе дори по-трудно от това да я поведеш в нападение. По-тежка от всичко останало се смяташе охраната на тила — твърдеше се, че подходящи за това са само най-храбрите воини.

Когато военачалниците в стана на Иеясу видяха, че войската на Хидейоши започва сутринта да се оттегля, всички бяха обхванати от съмнения и побързаха да съобщят на своя господар.

В едно бяха без изключение съгласни:

— Няма съмнение — отнели сме на враговете желанието да се бият.

— Ако сега тръгнем след тях и нападнем, несъмнено ще спечелим голяма победа!

Всички заговориха за влизане в атака и настояха Иеясу да даде такава заповед. Този обаче не изглеждаше ни най-малко въодушевен и съвсем определено отказа позволение да се преследва врага.

Знаеше, че човек като Хидейоши няма да оттегли голяма войска безпричинно. Разбираше също, че макар да може успешно да се отбранява, силите му не достигат, за да излезе в открито сражение с противника.

— Войната не е игра на зарове. Нима ще заложим живота си, без да знаем какъв ще бъде изходът от начинанието? Протягайте ръка към нещо, само когато сте сигурни, че съдбата е на ваша страна.

Иеясу мразеше несигурността. Освен това много добре познаваше самия себе си. В това отношение пълна негова противоположност бе Нобуо. Този човек по начало хранеше заблуждението, че има равни възможности и слава с тези на Нобунага. Сега, макар след като чуха отказа на Иеясу останалите пълководци да млъкнаха, той не можеше да остане спокоен.

— Казват, че воинът трябва да цени възможността, която му се предоставя. Как може да седим тук и да пропускаме този сгоден случай, пратен ни направо свише? Моля, оставете преследването в мои ръце — заяви той убедено.

Иеясу се опита с две-три думи да го спре, но сега Нобуо се перчеше със смелостта си повече от когато и да било преди. В спора с Иеясу се държеше като глезено дете, което не желае да слуша никого.

— Е, тогава не може да направим нещо. Действайте, както прецените.

Иеясу даде съгласието си с пълното съзнание, че ще последва злощастие. Нобуо побърза да изведе своята войска и се спусна в преследване на Хидейоши.

След като той тръгна, Иеясу повери на Хонда началството над една дружина, която да го последва. Точно както очакваше, Нобуо се нахвърли върху последните редици на отстъпващите и макар за миг да изглеждаше, че има преимущество, после бързо бе разбит. Така по негова вина голям брой от служителите му паднаха в битката.

Ако подкрепленията на Хонда не се бяха появили отзад, самият син на Нобунага можеше да се превърне в плячка за тилните отряди на Хидейоши. След като отстъпи към връх Комаки, Нобуо не се появи веднага пред Иеясу. Този обаче научи подробностите за станалото от Хонда, кимна и без да промени изражението си, рече:

— Това и можеше да се очаква.

Отстъплението на Хидейоши не беше просто освобождаване на бойното поле. Докато войската му се придвижваше по пътя, той се обърна към своите служители:

— Дали да не си вземем нещо за спомен?

Крепостта Каганои се издигаше на левия бряг на река Кисо, североизточно от Кийосу. Там се бяха укрепили двама от служителите на Нобуо, готови в случай на необходимост да защитят крилото му.

— Превземете я.

Хидейоши даде нареждането на своите пълководци, все едно сочи зряла слива на някой клон.

Войската прекоси Кисо и се разположи при храма Сейтоку. Хидейоши започна нападението на сутринта на четвъртия ден от месеца. От време на време възсядаше коня и отиваше да наблюдава битката от един хълм в близост до Тонда.

При сраженията на следващия ден загина началникът на крепостта. Самото укрепление обаче не падна и до шести вечерта.

Хидейоши нареди да построят за по-късно укрепления на едно ключово място при Таки и на тринадесети се върна чак до Огаки. Там се срещна със семейството на Шоню и се опита да утеши съпругата и майка му.

— Представям си колко самотни се чувствате. Помнете обаче, че вашите деца имат обещаващо бъдеще. Опитайте да прекарате остатъка от живота си в спокойствие, радвайте се на това, как растат младите дървета и се наслаждавайте на цветята напролет.

Хидейоши повика при себе си и двамата оцелели сина на Шоню и ги насърчи да бъдат силни. Тази вечер се почувства като един от семейството и с часове разказва свои спомени за Шоню.

— Аз съм нисък на ръст — и Шоню също беше такъв. Когато бяхме с другите военачалници, той, като се напиеше, често танцуваше пред тях танц с копие. Не вярвам някога да ви го е показвал. Беше нещо такова…

Опита се да наподоби своя приятел и разсмя всички наоколо. Остана в крепостта в продължение на няколко дни, но накрая, на двадесет и първи от месеца, потегли по пътя за Оми обратно към Осака.

Осака се бе превърнала в нов и голям град, коренно различен от малкото пристанище на Нанива. Щом войската на Хидейоши пристигна, хората се натълпиха по краищата на улиците и около крепостта и до свечеряване приветстваха бойците.

Отвън новата крепост беше вече завършена. С падането на нощта пред погледа се разкри неземна гледка. Ярки светлини пламнаха по безбройните прозорци на пететажната голяма кула и от второто и третото укрепление, озариха нощното небе и очертаха четирите страни на крепостната стена — на изток, покрай река Ямато, на север, по брега на Йодо, на запад, успоредно на река Йокобори и на юг, по големия, още сух ров.

Хидейоши промени замисъла си. Напусна лагера при Гакуден и реши да започне „на чисто“. Но как отвърна на тази промяна Иеясу? Той просто остана да седи и да гледа как отрядите на противника му отстъпват в далечината. Въпреки че чу за нападението над своите съюзници в крепостта Каганои, така и не прати там подкрепления.

— Какво става?

Между подчинените на Нобуо се надигнаха гласове на недоволство. Той самият обаче съвсем наскоро пренебрегна съвета на Иеясу, нападна тила на Хидейоши и претърпя безславно поражение. Спасен от Хонда, сега вече се бе върнал в стана, но някак усещаше, че е загубил правото да каже каквото и да било.

Така дремещото разногласие се превърна в слаба точка на съюзната войска. При това от самото начало за сражение настояваше не толкова Иеясу, колкото Нобуо — синът на Нобунага призова господаря на Микава в името на дълга и този се реши да му помогне, положението му значи беше на съюзник и това правеше още по-трудно за него да се налага над Нобуо. Накрая Иеясу направи предложение:

— Сега Хидейоши е в Осака, но рано или късно ще се премести в Исе. Всъщност, вече се забелязват някои тревожни признаци. Смятам, че трябва възможно най-скоро да се върнете във вашата крепост в Нагашима.

Намерил повод, Нобуо бързо се прибра в Исе. Иеясу остана още малко на връх Комаки, но и той накрая потегли за Кийосу, като остави да го замества Сакай Тадацугу. Хората в града излязоха да поздравят господаря с победни викове. Броят им обаче не беше същият като на тълпата в Осака.

Войници и граждани празнуваха битката при Нагакуте като голяма победа за рода Токугава, но Иеясу предупреди своите служители да не се възгордяват лекомислено и прати до отрядите си следното послание:

Във военно отношение при Нагакуте победихме, но по отношение на крепости и земи същинското предимство принадлежи на Хидейоши. Не проявявайте глупостта да се самозабравите от един-единствен успех.

Истината бе, че през време на противостоянието на връх Комаки, в Исе, където тогава не се водеха битки, хората на Хидейоши бяха превзели крепостите Мине, Канбе, Кокуфу и Хамада, а крепостта Нанокайчи бе нападната и срината. Преди още хората да са забелязали, голямата част от областта беше в ръцете на Хидейоши.

Самият той остана за около месец в Осака, за да се погрижи за вътрешното управление и прокарването на пътища около столицата и да се порадва на малко спокойствие. Засега станалото при връх Комаки му се струваше чужда грижа.

През седмия месец на няколко пъти пътува до Мино и обратно. После, по средата на осмия, каза на служителите си:

— Досадно е да оставяме тази работа да се влачи прекалено дълго. Тази есен ще трябва да приключа с нещата веднъж за винаги.

Отново бе оповестено, че голяма войска ще тръгне на сражение. В течение на два дни преди заминаването вътрешността на главното укрепление кънтеше от свирнята на флейти и барабани за театър Но. От време на време се чуваше звънък и многолюден смях.

Хидейоши нае една актьорска трупа за Но и покани майка си, Нене и близки да се повеселят един ден заедно.

Между гостите бяха и трите княгини, които отрастваха в уединение в един от дворовете на крепостта. Чача навършваше сега седемнадесет, средната сестра бе на тринадесет, а най-малката от трите караше единадесетата си година.

Само преди десетина месеца, при падането на крепостта Китаношо, момичетата бяха вървели през дима, под който загинаха вторият им баща Шибата Кацуие и тяхната майка. Отведоха ги на север. Накъдето и да погледнеха, виждаха само непознати лица. За известно време очите им бяха ден и нощ отекли от сълзи и по младите им лица, преди пълни с радост, не се появяваше и една усмивка. Накрая обаче трите свикнаха с хората в крепостта и разведрени от непревзетото държание на Хидейоши, се привързаха към него като към „интересен чичко“.

Днес, след няколко по ред представления, „чичкото“ отиде в една странична стая, преоблече се в актьорски дрехи и сам излезе на сцената.

— Вижте! Това е чичото! — възкликна едно от момичетата.

— Боже, колко е смешен!

Забравили за присъствието на други хора, двете по-малки княгини запляскаха с ръце и започнаха да сочат с пръст, без да могат да удържат смеха си. Както можеше да се очаква, най-голямата, Чача, ги смъмри.

— Не бива да сочите с ръка. Само стойте мирни и гледайте.

Тя самата правеше големи усилия да седи чинно, но смешките на Хидейоши бяха така забавни, че в крайна сметка се принуди да скрие уста в ръкава си. Засмя се така силно, сякаш страните й щяха да се пръснат.

— Що за работа? Като се смеехме, ни се караше, а сега ти се смееш.

След този упрек от по-малките сестри Чача съвсем се разкикоти.

Майката на Хидейоши също се позасмиваше, докато гледаше смешния танц на сина си, но Нене, свикнала в семейството с постоянните закачки и шеги на своя съпруг, нямаше вид, че се забавлява особено.

Днес повече я занимаваше възможността спокойно да разглежда наложниците на своя мъж, насядали тук и там, заобиколени от придворни дами.

Докато още живееха в Нагахама, Хидейоши имаше само две държанки, но щом се пренесоха в Осака, той неусетно се сдоби с наложница във второто и след това — в третото укрепление.

Трудно й беше да приеме също, че след победното завръщане от похода на север съпругът й доведе и трите осиротели дъщери на Асаи Нагамаса, които сега с любов отглеждаше в третото укрепление.

Прислужниците на Нене — в крайна сметка бе същинската съпруга на Хидейоши — с болка забелязваха, че Чача, най-голямата от сестрите, е дори по-красива от майка си.

Споменеха ли нещо за това, само наливаха масло в огъня, но Нене просто се засмиваше.

— Няма какво да се направи — това е като драскотина на бисер — казваше.

По-рано и тя ревнуваше като всяка друга съпруга и докато живееха в Нагахама, дори стигна дотам да се оплаче на Нобунага, който й прати в отговор писмо:

Родила сте се жена и сте имала щастието да срещнете един извънредно необикновен мъж. Мога да си представя, че той трябва да има и недостатъци, но добрите му страни също са много на брой. Когато гледате от средата на някоя обширна планина, не може да разберете колко всъщност е голяма тя. Примирете се, радвайте се на съпружеството си с този човек и оставете него да живее така, както сам поиска. Не твърдя, че ревността е нещо лошо. В известна степен тя придава дълбочина на семейното съжителство.

В крайна сметка значи тя бе тази, която получи упрек. Поучена от този си опит, Нене реши да се владее и да престане да обръща внимание на връзките на своя мъж с други жени. Напоследък обаче имаше дни, когато я преследваше някакво усещане за заплаха и й се струваше, че съпругът й започва да си позволява може би прекалено много.

Във всеки случай сега наближаваше Хидейоши да навърши четиридесет и седем — най-добрата възраст за един мъж. Макар и затрупан с външни трудности от рода на битката при връх Комаки, той бе зает и с вътрешни грижи, като това, как да уреди спалнята си. Хидейоши живееше ненаситно, с жизнерадостта на здрав човек. Някой можеше да се запита как ли успява да отдели частните постъпки от държавните дела, това, което става достояние на всички, от онова, което трябва да остане в пълна тайна.

— Забавно е да ме гледате как танцувам, но за мен това не е никак лесно. Всъщност, струва ми доста усилия.

Хидейоши бе застанал зад майка си и Нене. Само преди миг напусна сцената под плясканията на зрителите и изглежда още не се беше освободил от възбудата на представлението.

— Нене, нека се отделим тази вечер в твоята стая. Искаш ли да приготвиш нещо хубаво за ядене?

След края на представлението всичко наоколо бе залято от ярката светлина на лампите. Гостите тръгнаха обратно към третото и второто укрепление.

Хидейоши се появи в стаята на Нене, придружен от голяма тълпа артисти и музиканти. Майка му се бе прибрала в спалнята си, така че съпруг и съпруга сега бяха насаме със своите гости.

За Нене бе обичайно да обръща внимание на такива хора, както и на всичките си служители. Особено след днешното веселие, тя благодари на всички за забавата. Гледаше ги как безгрижно си наливат саке и разговарят с доскорошните свои зрители.

От самото начало Хидейоши седеше сам настрани и тъй като сега сякаш никой не му обръщаше внимание, изглеждаше малко мрачен.

— Нене, сигурно няма да навреди и аз да си пийна чашка, а? — обади се.

— Мислиш ли, че бива?

— А ти смяташ ли, че няма да си пийна? За какво мислиш дойдох в стаята ти?

— Ами, майка ти каза: „Момчето тръгва вдругиден пак за връх Комаки“ и строго ми заръча да ти намажа прасците и хълбоците с мокса, преди да отидеш на поход.

— Какво?! Казала ти била да ме мажеш с мокса ли?

— Тревожи се, че там, където отивате, лятната жега навярно още продължава й ако пиеш лоша вода, може да се разболееш. Ще те намажа с мокса и после ще ти дам чашка саке.

— Та това е смешно. Аз не обичам мокса.

— Обичаш или не, така каза майка ти.

— А, ето защо не идвам в твоята стая. От всички, които ме гледаха как играя днес следобед, ти единствена не се смя. Все се мръщеше нещо.

— Такъв ми е нравът. Дори да искаш от мен да се държа като онези красавици, не мога.

Нене явно се поядоса. После изведнъж си спомни за онова време, когато тя самата бе на възрастта на Чача, а Хидейоши беше двадесет и пет годишният Токичиро.

Господарят изгледа жена си с любопитство и попита:

— Защо плачеш?

— Не знам — отвърна Нене и извърна лице настрани.

Хидейоши се извъртя, за да я погледне в очите.

— Да не би това да значи, че ще ти е самотно, когато отново отида на поход?

— Колко дни си прекарал у дома, откакто сме се оженили?

— Дори да не обичаш войната, докато не зацари мир, ние не можем да направим нищо — отвърна Хидейоши. — Ако на господаря Нобунага не се беше случило непредотвратимото, сигурно щях да съм началник на някоя затънтена крепост и щях да прекарвам живота си в седене до тебе, точно както ти се иска.

— Хората ще те чуят какви глупости говориш. Аз добре разбирам сърцето на мъжа.

— И аз — това на жената!

— Все ми се присмиваш. Не говоря от ревност, както обикновено правят жените.

— Всяка една съпруга щеше да говори като тебе.

— Ще ме изслушаш ли, без да обръщаш всичко на шега?

— Добре. Слушам те с голямо внимание.

— Примирила съм се с всичко от дълго време насам. Въобще не се и каня да ти казвам, че съм самотна, докато в твое отсъствие се грижа за крепостта.

— Добродетелна жена, вярна съпруга! Ето защо преди толкова време Токичиро се спря тъкмо на тебе.

— Не прекалявай с шегите! Майка ти затова говори с мен.

— Какво каза майка ми?

— Каза, че ти позволявам толкова много, че може да се превърнеш в пройдоха. Каза, че трябва от време на време да говоря с тебе.

— И затова ли сега ще ме мажеш с мокса? — засмя се Хидейоши.

— Ти и представа нямаш как се тревожи тя. Толкова си невъздържан, че забрави и синовните си задължения.

— Че кога съм бил невъздържан?

— А не вдигаше ли ти шум преди две нощи в стаята на господарката Санджо, чак до сутринта?

Служителите и артистите в съседната стая се преструваха, че не чуват рядката — е, може би не чак дотам рядка — кавга между съпруг и съпруга. Тъкмо тогава обаче Хидейоши повиши глас и извика:

— Хей, вие! Какво мисли публиката за това тук представление?

— Е, на мен ми прилича на игра на топка между слепци — обади се едни от актьорите.

— За нищо не става значи, а? — засмя се Хидейоши.

— Хайде сега. Тази игра няма край.

— А ти, флейтиста, как смяташ?

— Е, така става и у нас в къщи. Кой е виновен, пък кой не е? Кой, та кой?

Изведнъж Хидейоши грабна горното кимоно на Нене и го метна като награда навън.

На следващия ден, макар да бяха в същата крепост, близките на Хидейоши не успяха дори да го зърнат. През целия ден той бе постоянно зает да дава нареждания на военачалниците и служителите си.

На двадесет и шесто число от осмия месец Иеясу получи бързо известие, че противникът му е в настъпление. Двамата с Нобуо веднага тръгнаха от Кийосу за Ивакура и разположиха войските си срещу тази на Хидейоши. Иеясу отново зае положение за отбрана и предупреди своите хора да не предприемат нищо необмислено.

— Този човек не знае, какво значи „стига“.

Хидейоши вече бе успял да се настрада на търпението на Иеясу, но и той самият не беше съвсем лишен от това качество, знаеше че дори с чук е трудно да разтвориш черупката на голяма скарида, но ако опърлиш опашката, месото лесно може после да се извади. Такива прости доводи ръководеха сега мисленето му. Това, че прати Нива Нагахиде да сключи споразумение за мир, беше равнозначно на опърлянето на опашката.

Нива беше най-старшият между служителите на рода Ода. На него можеше да се разчита и той почти нямаше врагове. Сега, когато Кацуие бе мъртъв, а Такигава Кадзумасу преживяваше затруднения, Хидейоши не пропусна възможността да привлече на своя страна този човек, още преди да започнат сраженията при връх Комаки.

Нива беше на север с Инучийо, но неговите пълководци Канамори Кинго и Хачия Йориката участваха в битката на страната на Хидейоши. Преди някой да е успял да забележи, тези двамата на няколко пъти пропътуваха разстоянието от крепостта на Хидейоши до родната си област Ечидзен.

Съдържанието на писмата беше неизвестно дори за приносителите, но накрая самият Нива тайно пристигна в Кийосу и разговаря там с Иеясу.

Такива разговори обаче се провеждаха при пълна тайна. Единствените, на които Хидейоши довери за тях, бяха Нива и двамата му пълководци. По предложение на Хидейоши посредник стана Ишикава Кадзумаса.

Накрая обаче някой от хората в рода Токугава пусна слуха, че се провеждат тайни преговори за мир. Това предизвика голямо оживление в укреплението на Иеясу на връх Комаки.

Мълвата, когато се разнесе, винаги се съпровожда от клевети. В този случай техен прицел стана Ишикава Кадзумаса, когото служителите му от известно време насам и без друго подозираха в нещо.

— Говори се, че Кадзумаса бил посредник между двете страни. Между тях двамата с Хидейоши открай време има нещо странно.

Имаше такива, които направо отвориха дума за това пред Иеясу, но той упрекна всички в излишна подозрителност и ни най-малко не намали доверието си към Кадзумаса.

Веднъж след като се пръснаха подозренията обаче, духът на целия род започна да пада.

Разбира се, Иеясу беше за мирните преговори, но щом откри какво е състоянието на хората около него, внезапно отпрати посланика на Нива.

— Не желая мир — заяви господарят. — Нямам очаквания, че ще можем да се споразумеем с Хидейоши, каквито и условия да предлага той. С него ще влезем в решително сражение, аз ще взема главата му и цялата страна ще разбере какво значи истинска последователност.

Щом това бе разгласено тържествено по целия стан на Иеясу, войниците останаха доволни, а мътните слухове за Кадзумаса се разпръснаха.

— Хидейоши вече иска да се предава!

Духът на хората отново укрепна и те станаха още по-войнствени.

Хидейоши с примирение прие горчивата чаша. Изходът от преговорите не му се стори чак толкова лош, така че и този път не се осмели да приложи военна сила, а само прати свои отряди да заемат няколко ключови местности. Към средата на деветия месец отново събра войниците си и влезе в крепостта Огаки.

Колко ли пъти вече жителите на Осака виждаха Хидейоши и войската му да сноват напред и назад между крепостта и бойното поле в Мино?

Беше двадесетият ден от десетия месец — вече късна есен. Отрядите на Хидейоши, които обикновено минаваха през Осака, Йодо и Киото, сега внезапно се отклониха при Сакамото и този път тръгнаха през Кога в Ига, продължавайки в посока Исе. Там свърнаха от пътя за Мино и поеха по този към Овари.

Крепостите и съгледвачите на Нобуо в Исе го засипваха с бързи известия, почти все едно че някакъв бент се е пробил на няколко места и мътните и бурни води на реката сега нахлуват с пълна сила.

— Тук е цялата войска на Хидейоши!

— Това не са войниците само на един пълководец, както си мислехме досега.

На двадесет и трети Хидейоши се разположи на стан при Ханецу и започна строеж на укрепления при Навабу.

Сега, когато войската на неговия противник започваше да обгражда крепостта му, Нобуо не можеше да пази вече самообладание. От около месец насам той вече имаше предчувствия, че бурята наближава. С други думи, явно ходовете на Ишикава Кадзумаса, за които родът Токугава пазеше пълна тайна, все пак бяха разгласени от някого, без никой да може да каже — от кого.

Според мълвата, водачите на рода Токугава не бяха напълно единодушни. Изглежда много от служителите на Иеясу са враждебно настроени към Кадзумаса и само чакат подходящо време, за да се наложат.

Нашироко се говореше също, че Токугава вече преговарят с Хидейоши и Иеясу се стреми да сключи мир бързо, преди разногласията между приближените му да са се задълбочили. Въпреки това разговорите били прекъснати, тъй като Хидейоши поставил прекалено тежки условия.

Нобуо беше болезнено обезпокоен. Та какво ще стане с него, ако в крайна сметка Иеясу и Хидейоши се спогодят?

— Ако Хидейоши смени посоката и тръгне по пътя за Исе, най-добре направо да се примирите с това, че той е влязъл в тайно споразумение с Иеясу за сметка на вашия род, господарю.

Точно както се опасяваше Нобуо, сега най-лошите му кошмари започваха да се сбъдват. Нямаше какво друго да направи, освен да съобщи на Иеясу за бедственото си положение и да го помоли за помощ.

През време на отсъствието на Иеясу, за крепостта Кийосу отговаряше Сакай Тадацугу. Щом получи спешното известие от Нобуо, той веднага прати един бързоходец да го предаде на Иеясу. Този още същия ден събра всички свои отряди и тръгна към Кийосу, после бързо прати в Кувана подкрепления начело с Тадацугу.

Кувана владееше единствения път към Нагашима. Нобуо също събра един отряд и го придвижи срещу Хидейоши, който се беше разположил на стан при село Навабу.

Това бе на брега на река Мачуя, на около час път югозападно от Кувана. Наблизо бяха устията на Кисо и Иби и мястото беше отлично за нападения над лагера на Нобуо.

Беше късна есен. Гъстата тръстика скриваше от погледа няколкостотин хиляди войници, а сутрин и вечер димът от огньовете се стелеше над речния бряг. Още не бе дадена заповед за влизане в сражение. Спокойни, войниците дори почнаха да ходят за риба. Ако по време на оглед на стана ги свареше Хидейоши, стреснатите войници бързо се засуетяваха и гледаха да хвърлят въдиците някъде настрана. Дори и да забележеше това обаче, господарят просто ги подминаваше усмихнат.

Истината бе, че ако не беше на този пост, и на него самия му се искаше да ходи за риба и да гази бос във водата. Момчешкото у него още се събуждаше от време на време и гледки като тази му напомняха радостите на детството.

От другата страна на реката започваше Овари. Мирисът на земята на родната му област, размекнала се под лъчите на есенното слънце, дразнеше ноздрите на Хидейоши.

Томита Томонобу и Цуда Нобукацу тъкмо се връщаха от едно място, където ги беше пратил и с нетърпение чакаха той да се появи.

Господарят остави коня си при портата и тръгна напред с необичайно бърза за него крачка. Сам отведе двамата мъже, излезли междувременно да го поздравят, до една хижа посред строго охраняваната горичка в сърцето на лагера.

— Какъв отговор даде господарят Нобуо? — попита.

Гласът му бе тих, но в очите му гореше напрегнат блясък на очакване.

Пръв се обади Цуда:

— Господарят Нобуо заяви, че много добре разбира вашите намерения и дава съгласието си да се срещнете.

— Какво?! Съгласен е?

— Не само, но и остана извънредно доволен.

— Наистина ли?

Хидейоши се протегна и гръмко въздъхна.

— Наистина ли? Това ли стана наистина? — попита повторно.

От самото начало, неговият замисъл да настъпи по пътя за Исе бе само уловка. Надяваше се да реши нещата чрез преговори, но ако не успееше, щеше да нападне Кувана, Нагашима и Кийосу. Това щеше да открие пътя за нападение над връх Комаки изотзад.

Цуда беше в родствени връзки с рода Ода — втори братовчед на Нобуо. Той обясни на сина на Нобунага добрите и лошите страни на положението му и накрая го накара да даде своя отговор.

— Аз въобще не съм от онези, които обичат войната — заяви Нобуо. — Ако Хидейоши гледа на мен по този начин и иска да водим преговори за мир, то аз няма да възразя да се срещнем с него.

Още от първия сблъсък при връх Комаки Хидейоши разбра, че ще му е трудно да се справи с Иеясу. Ето защо той сега се опита да намери слабото място на другия си противник и скрито да му въздейства.

Заради влиянието на Хидейоши върху него, по върховете на рода Токугава на Ишикава Кадзумаса се гледаше с известно подозрение. По тази причина, веднага щом Нива Нагахиде направи постъпки да посредничи, всички в обкръжението на Нобуо, които преди са били свързани с него, бяха заклеймени като миролюбци. Самият Нобуо съвсем не беше сигурен какви са истинските намерения на Иеясу, а Токугава пък се отнасяха към неговата войска с малко недоверие. До цялото това положение се стигна благодарение на подмолни въздействия от далечна Осака.

За Хидейоши бе основна истина, че каквито и преговори да води, отстъпките при тях са далеч за предпочитане пред загубите от една война. От друга страна, той вече бе изпробвал всички други възможности — пряк сблъсък при Комаки, опит за военна хитрост и накрая просто заплахи с оръжие — и сега се убеждаваше, че няма съвършено никаква полза от това да се воюва с Иеясу. Трябва да опита някакъв друг подход.

Срещата с Нобуо на следващия ден бе плод тъкмо на такива съображения и предвиждания.

Хидейоши стана рано, погледна към небето и отбеляза:

— Времето е точно каквото трябва.

Есенните облаци предната вечер му бяха създали известно безпокойство — ако се случеше през деня да е ветровито или дъждовно, хората на Нобуо можеха да поискат да се промени времето или мястото и това да събуди подозрения у Токугава. Хидейоши заспа, загрижен колко неприятно може да се окаже това, но тази сутрин вятърът бе разнесъл облаците и небето бе по-ясно от обикновеното за това време на годината. Хидейоши прие това като добър знак и като си пожела успех, се качи на седлото и напусна стана при Навабу.

Придружаваха го само няколко старши служители и оръженосци, както и двамата предишни пратеници — Томита и Цуда. Щом групата най-сетне прекоси река Мацуда обаче, се разбра, че Хидейоши е взел все пак предпазни мерки и предишната нощ е накарал в тръстиките и селските къщи покрай пътя да се скрият войници. Господарят бъбреше безгрижно със своите спътници, сякаш не забелязва тази охрана и накрая слезе от седлото при река Яда, близо до западните покрайнини на Кувана.

— Тук ли ще изчакаме да дойде господарят Нобуо? — попита и седна на походното си столче, за да разгледа по-спокойно околността.

Не след дълго пристигна Нобуо, придружаван от група свои служители на коне. Той вече бе забелязал чакащите го на речния бряг и сега започна да се съвещава с военачалниците от двете си страни, вперил поглед в Хидейоши. Спря коня си в далечината и слезе от него, явно все още притеснен от нещо.

Тълпата воини, които го придружаваха, се отдръпнаха настрана. Нобуо застана в средата им и тръгна към Хидейоши. Беше облечен в най-пищните възможни доспехи.

Хидейоши. Пред него бе човекът, когото само до вчера чернеха пред цялата страна като най-лошия убиец и неблагодарник. Това бе врагът, чиито престъпления двамата с Иеясу така старателно бяха изреждали. Макар да прие предложението на своя неприятел и сега да се готвеше да се срещне с него, Нобуо не успяваше да се почувства спокоен. Какви ли са скритите намерения на човека насреща му?

Щом зърна Нобуо да се приближава тържествено, Хидейоши стана от походното си столче и съвсем сам тръгна бързо към него.

— А, господарю Нобуо!

Махаше с две ръце, сякаш срещата е съвсем непреднамерена и неочаквана.

Нобуо остана изненадан, а служителите наоколо му, накичени с доспехи и копия, просто зинаха от изумление.

Но това не беше най-неочакваното. Сега Хидейоши коленичи в краката на сина на Нобунага и после се просна по очи така, че лицето му едва не се допря до сламените сандали на другия.

Взе ръката на вцепенения Нобуо и заговори:

— Нямаше и ден през тази година, господарю, когато да не съм чакал с нетърпение да се срещна с вас. Преди всичко останало, извънредно съм радостен да ви видя в добро здраве. Какъв ли зъл дух би могъл да затъмни разсъдъка ви, господарю мой, и да ни накара да влезем в бой помежду си? От този ден нататък вие, досущ както преди, ще сте мой повелител.

— Моля ви, Хидейоши, станете. Вашето разкаяние така ме трогва, че не знам какво да кажа. Вината беше и на двама ни. Но моля ви, станете.

Нобуо дръпна нагоре ръката, която бе хванал Хидейоши, за да го накара да стане.

Срещата на двамата на единадесетия ден от единадесетия месец премина гладко и бе постигнато споразумение за мир. Без съмнение, щеше да е редно Нобуо да се посъветва с Иеясу и преди да влезе в съглашение с Хидейоши, да получи съгласието му. Той обаче побърза да се възползва от неочакваната възможност и веднага сключи отделен мир.

Простата истина бе, че оръжието, с което досега си служеше Иеясу, сега му бе отнето иззад гърба от Хидейоши. Всъщност, излъганият бе Нобуо.

Човек лесно може да си представи какви мили думи използваше господарят на Осака, за да спечели благоразположението на своя довчерашен противник. През всичките години на службата си Хидейоши съвсем рядко бе разгневявал бащата, Нобунага, така че трябва да му е било лесно сега да укроти сина. Условията на мирното споразумение, както бяха изложени предварително от двамата пратеници, обаче не бяха нито леки, нито приятни.

Първо: Хидейоши ще осинови дъщерята на Нобуо.

Второ: Четирите местности в северна Исе, превзети от Хидейоши, се връщат на Нобуо.

Трето: Нобуо ще даде жени и деца от рода си за заложници.

Четвърто: Три местности в Ига, седем в северна Исе, крепостта Инуяма в Овари и крепостта Кавада се дават на Хидейоши.

Пето: Всички временни укрепления на двете страни в областите Исе и Овари подлежат на разрушаване.

Нобуо скрепи документа с печата си. Като дар от Хидейоши още на същия ден той получи двадесет къса злато и една сабя, изработена от Фудо Куниюки. Освен това се сдоби с тридесет и пет хиляди вързопа ориз, награбени по време на войната от земите на Исе.

Хидейоши се преклони пред Нобуо, показа му уважението си и в знак на добра воля го надари с подаръци. След такова отношение Нобуо не можеше да не се усмихва от задоволство. Сигурно е обаче, че той и не подозираше какво ще последва за него от този договор. От гледна точка на по-далечното бъдеще можеше да бъде наречен само глупав. Стига да бе останал настрана от събитията, този човек нямаше да има никаква вина. Сега обаче, излязъл по средата на сцената, той бе превърнат в оръдие на воюващите страни и стана причина голямо число хора да загинат под знамената му.

Най-изненадан от новината за станалото беше Иеясу, който вече се бе преместил от Окадзаки в Кийосу, за да може по-успешно да се противопостави на Хидейоши. Беше дванадесети сутринта.

Сакай Тадацугу шибна коня си и го подкара към крепостта. Цяла нощ бе яздил натам от Кувана.

Необичайно беше някой от военачалниците да напуска без предупреждение бойното поле и да се появява в Кийосу. При това Тадацугу бе вече на шестдесет. Защо ли този възрастен мъж се реши да пътува цяла нощ, придружаван само от няколко души?

Времето беше преди закуска, но Иеясу излезе от спалнята си и след като седна в стаята, където приемаше посетители, попита:

— Какво има, Тадацугу?

— Вчера господарят Нобуо се срещна с Хидейоши. Според мълвата е сключил с него мир, без да се е съветвал с вас, господарю.

Тадацугу забеляза чувствата, които Иеясу не можеше да сдържи и собствените му устни несъзнателно затрепериха. Едва успяваше да преодолее напрежението. Искаше му се пред всички да извика, че Нобуо е глупак. Може би същото бе желанието и на Иеясу. Да се ядосва ли? Или да се изсмее? Несъмнено господарят сам бе объркан от новината и сега се опитваше да овладее своите противоречиви чувства.

Изглеждаше като замаян. Беше направо поразен. Това обаче бе всичко, което можеше да се прочете по изражението му. Двамата мъже останаха да седят известно време мълчаливо. Накрая Иеясу премигна на два-три пъти, после подръпна с лявата ръка крайчеца на ухото си и се потри по бузата. Приведеният му гръб започна леко да се люлее. Лявата ръка отново се върна на коляното.

— Сигурен ли сте в това, Тадацугу? — попита.

— Не бих дошъл току-така да ви съобщя подобно нещо. По-късно ще пристигнат и вестоносци с повече сведения.

— А вие още нямате вест от самия господар Нобуо, нали?

— Първо чухме, че тръгнал от Нагашима, минал през Кувана и се спрял в Ядагавара, но тогава помислих, че сигурно просто прави оглед на укрепленията и на разположението на отрядите. Дори след като се върна в крепостта си, още нямахме представа какви са намеренията му.

Следващите вести потвърдиха слуховете за сключения от Нобуо мир, но през целия ден от него нямаше никаква вест. Истината скоро стана известна на всички служители на рода Токугава. Всеки път, щом двама от тях се срещнеха, възбудените им гласове отекваха с още трудната за приемане вест. Събраха се в Кийосу и всички обвиниха Нобуо в непочтеност. Гласно се питаха как след всичко станало родът Токугава ще може да погледне страната в очите.

— Ако това е истина, няма да го оставим ненаказан, пък бил той и син на Нобунага — заяви буйният Хонда.

— Първо да изкараме господаря Нобуо от Нагашима и да разследваме престъпленията му — добави Ии с ярост в погледа. — След това да предизвикаме Хидейоши на решаваща битка.

— Съгласен съм!

— Не тръгнахме ли на война точно заради господаря Нобуо?

— Застъпихме се за справедливостта и вдигнахме оръжие, само защото господарят Нобуо дойде при господаря Иеясу да плаче за помощ и взе да ни увещава, че наследниците на господаря Нобунага щели да бъдат изтребени от Хидейоши! Сега знамето на нашия дълг изведнъж се оказва предадено на противника. Нямам думи да опиша такава глупава постъпка!

— Сегашното положение накърнява достойнството на Негово Височество и ни прави за посмешище. Това е обида и за духа на нашите другари, които паднаха при Комаки и Нагакуте.

— Тяхната смърт се обезсмисля. Не виждам защо ние, живите, трябва спокойно да понасяме такива тежки обиди. Какво ли е решил нашият господар?

— Цяла сутрин остана в покоите си. Свика старшите служители на съвет и изглежда е говорил с тях до вечерта.

— А дали някой ще може да предаде какво мислим и ние?

— Точно така. Кой ще е подходящ за това?

Всички се спогледаха.

— Ще отидете ли вие, Ии? Вие също трябва да сте с него, Хонда.

Хонда и Ии тъкмо се канеха да излязат от стаята като представители на всички присъстващи, когато един слуга се появи, за да ги извести за следното:

— Току-що пристигнаха двама пратеници на господаря Нобуо.

— Какво?! Пратеници от Нагашима ли?

Възмущението на мъжете отново се разгоря.

Посланиците обаче бяха вече влезли в голямата стая за приеми и най-вероятно стояха изправени пред Иеясу. Хората се зауспокояваха взаимно, че сега така или иначе ще разберат намеренията на своя господар и решиха да изчакат изхода от срещата.

Пратениците на Нобуо бяха неговият чичо Ода Нобутеру и Икома Хачиемон. Както можеше да се очаква, те застанаха пред Иеясу с голямо неудобство, а още по-трудно им беше да обяснят подбудите на своя повелител за постъпката му. Чакаха в стаята, посърнали от самата мисъл за срещата.

Скоро Иеясу се появи с един от оръженосците си. Беше облечен в кимоно, не носеше доспехи и изглеждаше в добро настроение.

Седна на една възглавница и каза:

— Чух, че господарят Нобуо сключил мир с Хидейоши.

Двамата пратеници се проснаха по очи и без дори да посмеят да вдигнат глава, отвърнаха утвърдително.

— Неочакваните мирни преговори с господаря Хидейоши — започна Нобутеру, — трябва да си били неприятна изненада за вашия род и ние проявяваме пълно разбиране към вашите мисли сега, но уверяваме ви, Негово Височество много задълбочено обмисли настоящото положение и…

— Разбирам — прекъсна го Иеясу. — Няма нужда от дълги обяснения.

— Подробностите са изцяло изложени в това писмо, така че, ако бихте желали да го прочетете…

— Ще го погледна по-късно.

— Единственото, което наскърбява Негово Височество, е мисълта, че вие може да сте сърдит — обади се Хачиемон.

— Е, хайде сега. Това не си заслужава да го тревожи. От самото начало тази война нямаше нищо общо с моите желания и намерения.

— Напълно ви разбираме.

— При това положение аз продължавам да се надявам на благоденствието на господаря Нобуо.

— За Негово Височество ще е облекчение да узнае това.

— Наредил съм да ви поднесат нещо за ядене в една от съседните стаи. Най-радостното от всичко е, че тази война завърши толкова бързо. Преди да си тръгнете оттук, спокойно се наобядвайте.

Като чуха за всичко дотук, служителите на Иеясу направо побесняха.

— Негово Височество сигурно има някакви скрити намерения. Как иначе би могъл толкова лесно да приеме този чудовищен съюз между господаря Нобуо и Хидейоши?

През това време Ии и Хонда отидоха при старшите служители, за да ги осведомят за мнението на останалите.

— Писар! — провикна се Иеясу.

След като се срещна в залата с пратениците на Нобуо, той се върна в покоите си и известно време остана да седи сам. Сега гласът му изкънтя наоколо.

Писарят донесе една мастилница и зачака, какво ще му издиктува господарят.

— Искам да пратите писма с поздравления на господарите Нобуо и Хидейоши.

Докато диктуваше писмата, Иеясу се обърна настрани и притвори очи. Обмисляше изреченията, но и сякаш преглъщаше мисли, подобни на парчета разтопена стомана.

След като свърши с двете писма, даде заповед на едни от служителите да повика Ишикава Кадзумаса.

Писарят остави двете писма пред Иеясу, поклони се и си тръгна. В същото време един от приближените служители влезе със свещ в ръка и тихо запали двете лампи.

Слънцето вече беше залязло. Иеясу погледна към лампите и му се стори, че този ден е бил необикновено къс. Запита се дали това не е, понеже въпреки цялото напрежение на работата чувства сърцето си празно.

Сякаш някъде отдалеч, до него достигна шумът от внимателното отваряне на плъзгаща се врата.

Кадзумаса, без доспехи, също като господаря си, стоеше в поклон на прага. Почти никой от воините на рода още не бе свалил бронята си. Въпреки това Кадзумаса забеляза, че от сутринта Иеясу е облечен само в кимоно и бързо смени и своите дрехи.

— А, Кадзумаса ли е? Там сте много надалеч. Приближете се малко.

Иеясу не изглеждаше с нищо по-различен от по-рано. Щом се приближи до него обаче, на Кадзумаса му се стори, че неговият господар има някак безпомощен вид.

— Кадзумаса, бих искал утре сутринта да идете като мой пратеник в стана на господаря Хидейоши и при господаря Нобуо в Кувана.

— Разбира се.

— Поздравителните писма са тук пред вас.

— Поздравления за мирния договор ли?

— Точно така.

— Мисля, че разбирам какво имате предвид, господарю. Няма да дадете израз на недоволството си, но когато види такова великодушие, дори господарят Нобуо ще изпита неудобство.

— Какво говорите, Кадзумаса? Проява на страхливост от моя страна ще е да поставям господаря Нобуо в неудобно положение, а да заявим, че продължаваме войната в името на дълга, ще е малко неуместно. Дали мирът е истински или лъжлив, аз нямам основание да недоволствам от него. Трябва искрено и убедително да заявите, че се радвам от дъното на душата си и че празнувам заедно с всички останали поданици на Империята.

Кадзумаса и без друго познаваше добре своя господар, а сега Иеясу му даде и подробни указания как да се държи. Имаше обаче още нещо, което го измъчваше. Ставаше дума за неоснователното подозрение, което от самото начало хранеха към него някои от служителите — че между него и Хидейоши има някаква тайна връзка. Предишната година, след победата при Янагасе, отново Кадзумаса бе избран за пратеник при Хидейоши.

По това време господарят на Осака преливаше от радост. Беше поканил други господари на чайна церемония в новата си крепост, тогава още в строеж.

След това, винаги когато влезеше в отношения с рода Токугава, Хидейоши неизменно питаше как е Кадзумаса и винаги говореше за този човек с господарите, които се намираха в приятелски връзки с Иеясу.

Така войните на Токугава останаха с трайното впечатление, че Хидейоши е твърде привързан към Кадзумаса. През време на противостоянието на връх Комаки и после, когато Нива правеше опити за помирение, многобройни погледи следяха Кадзумаса, каквото и да правеше.

Както можеше да се очаква, Иеясу въобще не се остави да бъде повлиян от това.

— Навън е доста шумно, а?

От залата, отстояща на няколко врати от мястото, където седяха Иеясу и Кадзумаса, се дочуха възбудени гласове. Изглежда служителите, недоволни от мирното споразумение, сега се възмущаваха, че Кадзумаса е бил извикан да се срещне с господаря им.

Ии и Хонда, отново представители на мнозинството, заедно с още няколко души, бяха наобиколили преди малко Тадацугу.

— Вие не водехте ли предните части и не бяхте ли в крепостта Кувана? Не ви ли смущава, че не сте разбрали, дето господарят Нобуо и Хидейоши са успели да се срещнат в Ясагавара? А какво да кажем за това, че пратениците на Хидейоши са се появили право в Кувана? Какво ще стане сега, като сте дошли тук просто да съобщите за този безчестен мирен договор?

Въртяха Тадацугу като на шиш. На първо място, Хидейоши надали беше от онези хора, които ще позволят друг да научи за тайните им замисли. За Тадацугу това бе достатъчно оправдание. Пред лицето на общото недоволство обаче той можеше само да приема укорите и хулите и да се извинява със сдържаност, каквато подхожда на стар военачалник.

Но целта нито на Ии, нито на Хонда не беше да тормозят стария човек. Те по-скоро искаха да изразят пред своя господар мненията си и да се възпротивят на мирното споразумение. Желаеха на всички да стане ясно, че родът Токугава няма нищо общо с преговорите, водени от Нобуо.

— Ще се застъпите ли да бъдем приети от господаря, молим ви? Вие се ползвате с почит като старши служител.

— Не, това би било извънредно неучтиво.

Хонда обаче настояваше.

— Хората още не са свалили доспехите и са готови да излязат в бой. В положение като това не може да мислим за учтивост.

— Просто нямаме време — настоя и Ии. — Мъчи ни страх, че преди да говорим с господаря, може да се случи още нещо. Добре, ако не желаете да бъдете наш ходатай, ще трябва да се обърнем направо към приближените служители на господаря Иеясу.

— Не! Точно сега той разговаря с господаря Кадзумаса. Не бива да го прекъсвате.

— Какво?! С Кадзумаса ли?

Това, че сега Кадзумаса е насаме с техния господар, само увеличи безпокойството и тревогата им. От самото начало на сраженията при връх Комаки те гледаха на него като на човек, който играе двойна игра. Когато Нива Нагахиде правеше опити за помирение, тъкмо Кадзумаса бе замесен в тях. Подозираха, че той може да е част и от последния по ред заговор.

Чувствата на служителите избухнаха в шумни възражения — тъкмо онези, които стигнаха до ушите на Иеясу, макар той да беше доста надалеч. Сега един оръженосец забърза по коридора към хората.

— Господарят ви вика! — обяви той.

Изненадани, мъжете се спогледаха объркано. По израженията на лицата на упоритите Хонда и Ии обаче личеше, че желаят тъкмо такава възможност да се срещнат с Иеясу. Подканиха Сакай Тадацугу и останалите да вървят и тръгнаха в редица към стаята за приеми.

Скоро залата бе претъпкана със самураи в пълно бойно снаряжение.

Вниманието на всички бе приковано върху Иеясу. До него седеше Кадзумаса, след това се беше разположил Тадацугу, а зад тях — всички най-важни хора в рода Токугава.

Иеясу понечи да каже нещо, но вместо това внезапно се обърна към местата по-долу и забеляза:

— Хората най-открая са може би малко далеч. Гласът ми не е много силен — приближете се повече.

Всички се скупчиха по-плътно заедно и тези от най-страничните места дори застанаха покрай Иеясу.

— Вчера господарят Нобуо е сключил мир с Хидейоши — започна той. — Утре сутринта мислех да уведомя за това целия род, но вие явно сте научили новината и тя ви е създала доста тревоги. Моля да ми простите. Не съм се опитвал да скрия нищо от вас.

Главите на всички клюмнаха.

— Моя беше грешката да събера войска в отговор на молбата на господаря Нобуо. Пак моя е вината толкова верни служители да загинат в сраженията при връх Комаки и Нагакуте. И още, това че господарят Нобуо сега си стиска ръцете с Хидейоши и обезсмисля толкова ваши усилия и жертви, пак не е негова вина. То по-скоро се дължи на моята собствена непредвидливост и липса на опит. Вие всички проявихте в този случай голяма и безкористна откровеност. Като ваш господар просто не мога да намеря думи, с които да ви се извиня. Моля да ми простите.

Всички мълчаха с наведени глави и никой не поглеждаше Иеясу в лицето. Тръпки на ридание преминаха по раменете на служителите.

— Няма какво да направим. Моля ви да понесете и това. Нека решимостта ви не намалява — ще дойде и нашият ден.

След като бяха седнали, нито Ии, нито Хонда не пророниха и дума. И двамата всъщност бяха извадили кърпички и бършеха обърнатите си настрани лица.

— За нас това е все пак радост. Войната свършва и утре се връщаме в Окадзаки. Всички вие скоро трябва също да се упътите за дома, за да видите лицата на жените и децата си — завърши Иеясу и също посегна към кърпата си.

На следващия ден, тринадесетия от месеца, той се оттегли от крепостта Кийосу с по-голямата част от войската на Токугава и се върна в Окадзаки в Микава. На сутринта същия ден Ишикава Кадзумаса тръгна заедно със Сакай Тадацугу за Кувана. След като се срещна с Нобуо, той отиде да види Хидейоши в Навабу. Предаде тържествените поздравления от Иеясу, връчи писмото и се оттегли. След като Кадзумаса бе излязъл, Хидейоши обиколи с поглед хората наоколо си.

— Погледнете — каза. — Това напълно подхожда на Иеясу. Никой друг не би успял да преглътне такъв тежък удар, все едно че е просто горещ чай.

Хидейоши бе този, който образно казано, поднесе на Иеясу да пие разтопено желязо и сега той много добре разбираше чувствата му. Поставяше себе си на мястото на своя противник и се питаше, дали би могъл да приеме нещата толкова спокойно.

През това време най-доволен от себе си беше като че ли Нобуо. След срещата при Ядагавара той се превърна в съвършена играчка на Хидейоши. Каквото и да станеше, бързаше да се запита:

— Какво ли ще каже за това Хидейоши?

Точно както преди се уповаваше на Иеясу, сега винаги внимаваше за отговора на Хидейоши на всяко негово действие.

Ето защо не се поколеба да изпълни незабавно условията, които господарят на Осака му постави в мирния договор. Без възражение отстъпи части от земите си, прати заложници и даде писмени обещания.

Чак сега Хидейоши си поотдъхна. Въпреки това реши, че войската трябва да остане в Навабу до следващата година, прати вестоносец при хората, които го заместваха в Осака и се приготви да посрещне зимата на бойното поле.

Без съмнение, от самото начало причина за загрижеността на Хидейоши бе Иеясу, а не Нобуо. След като още не беше приключил спора си с него, не можеше да се каже и че положението е овладяно напълно. Един ден посети крепостта Кувана и след като говори с Нобуо по различни други въпроси, попита:

— Как се чувствате в последно време?

— В отлично здраве! И сигурен съм, това е, понеже нямам неприятни мисли. Възстанових се от изтощението на бойното поле и сега умът ми е съвсем спокоен.

Нобуо се засмя ведро и безметежно, а Хидейоши кимна на няколко пъти, сякаш държи дете на коленете си.

— Да, да. Допускам, че тази безсмислена война ви е уморила, господарю. Обаче, знаете ли, още остават някои трудности.

— Какво имате предвид, Хидейоши?

— Ако оставим нещата с господаря Иеясу така, както са сега, той може да ни създаде известни неприятности.

— Наистина ли? Но той прати тук едни от служителите си с поздравления.

— Иеясу със сигурност не би се противил на вашата воля.

— Е, естествено.

— Значи първо вие ще трябва да кажете нещо. Вътрешно господарят Токугава явно иска да сключи с мен мир, но ако сам даде почина, това ще му струва загуба на достойнство. Сега вече няма причина да спори с мене и това го поставя в доста объркано положение. Защо не му помогнете да излезе от затруднението?

Между синовете на известни семейства има много, които са доста себични, явно понеже живеят под впечатлението, че всичко наоколо им съществува само заради тях. Те никога не биха си и помислили да направят нещо заради някого другиго. Сега обаче, след като Хидейоши разговаря с него по този начин, дори Нобуо успя да се реши на една малка жертва от своя страна.

Така след няколко дни той излезе с предложението да посредничи между Хидейоши и Иеясу. Това бе и без друго негово естествено задължение, но той и не бе помислял да го поеме, преди да му бъде предложено от Хидейоши.

— Ако се съгласи на предложението ни, ние ще му простим, че вдигна оръжие за война.

Хидейоши сега се представяше за победител, но въпреки това искаше да постави условията за мира чрез устата на Нобуо.

Те бяха следните: Синът на Иеясу, Огимару, трябваше да бъде осиновен от Хидейоши, а тези на Кадзумаса — Кацучийо — и на Хонда — Сенчийо — да бъдат предадени за заложници.

Вън от това Хидейоши не настояваше за никакви други промени, освен преотстъпването на земите, които получи преди от Нобуо, разрушаването на укрепленията и спазването на досегашното положение на рода Токугава.

— В душата си пазя негодувание срещу господаря Иеясу, което няма да се разсее лесно, но заради вашата чест ще мога да го понеса. След като сте решили да поемете тази задача върху себе си, няма да е добре за вас да се обременявате с нея прекалено дълго. Защо веднага не пратите вестоносец в Окадзаки?

След тези указания Нобуо още на същия ден изпроводи двама от своите старши служители в крепостта при Иеясу.

Условията надали можеха да се нарекат тежки, но щом ги узна, дори Иеясу се видя принуден да впрегне цялото си търпение.

Макар за Огимару да се казваше, че ще бъде осиновен, всъщност той щеше да е просто заложник. Това да прати в Осака синовете на свои старши служители пък беше все едно да признае, че е претърпял поражение. Макар служителите му да се стреснаха от чутото, Иеясу се принуди да запази спокойствие, за да не наруши това в цяла Окадзаки.

— Приемам условията и ви моля да си погрижите за уреждането на договора — обърна се той към пратениците.

Двамата на няколко пъти пропътуваха от Кувана до Окадзаки и обратно. Накрая, на двадесет и първо число от единадесетия месец, Томита Томонобу и Цуда Нобукацу пристигнаха при Иеясу, за да подпишат мирния договор.

На дванадесетия ден от дванадесетия месец синът на Иеясу бе пратен в Осака. Тези на Кадзумаса и Хонда тръгнаха заедно с него. Войниците, които изпращаха тримата заложници, стояха подредени от двете страня на улицата и плачеха. Това бе окончателният завършек на сраженията при връх Комаки — онези сражения, които на времето разтърсиха цялата страна с последствията си.

На четиринадесети, към края на годината, Нобуо пристигна в Окадзаки и остана там до двадесет и първи. Иеясу не му каза и една неприятна дума. Десет дни той оказваше гостоприемство на този добродушен младеж, чието бъдеще бе толкова ясно и накрая го изпроводи обратно у дома.

Единадесетата година на Теншо наближи края си и хората я изпращаха със смесени чувства. Със сигурност всички имаха усещането, че светът около тях се е променил. От смъртта на Нобунага в десетата година на Теншо бяха минали само осемнадесет месеца. Изненадващото бе, че такива големи промени в страната настъпиха толкова скоро.

Хидейоши бързо се оказа наследник на високото положение, известността и призванието на Нобунага. Всъщност, неговият широк поглед върху нещата напълно съответстваше на времената и помогна в управлението и обществото да настъпят малки, но решаващи промени.

Като наблюдаваше сега какво става наоколо, дори Иеясу не можеше да не се упрекне, че е бил толкова глупав, та да се противопоставя на движението на историята. Добре знаеше, че хора, правили това, от край време са заплащали с живота си. В основата на неговия поглед върху света бе златното правило, че наблюдателят трябва да умее да различава нищожеството на човека от величието на вечния ход на времето и да не се изправя против онзи, който е успял да улови духа на това време. Така той започна да отстъпва доброволно пред своя досегашен противник.

Във всеки случай, човекът, който посрещна новата година на върха на славата си, бе тъкмо Хидейоши. Сега той караше четиридесет и девета година и само след още една, на петдесет, щеше да достигне пълния разцвет на своите сили.

Новогодишните гости бяха няколко пъти повече от предишния път. Облечени в най-хубавите си дрехи, те изпълниха крепостта Осака и донесоха със себе си полъха на наближаващата пролет.

Разбира се, Иеясу и малък брой местни господари, които му се подчиняваха, не дойдоха за празника. Освен това, още имаше хора, които недоволстваха срещу Хидейоши и като събираха тайни сведения, се готвеха трескаво за война. Те също не пожелаха да вържат своите коне пред портите на крепостта Осака.

Междувременно Хидейоши продължаваше да приветства посетител след посетител.

Щом годината навлезе във втория си месец, Нобуо пристигна на гости от Исе. Ако бе дошъл по Нова година заедно с всички останали местни господари, щеше да излезе, че прави на Хидейоши посещение за празника, а това би било под достойнството му. Или поне така си мислеше той самият.

Нямаше нищо по-лесно от това да се даде храна на Нобуовата гордост. Хидейоши му оказа искрено сърдечен прием и прояви същата почит, която показа и при Ядагавара, когато коленичи пред сина на Нобунага. Нобуо си помисли, че онова, което чу тогава, явно не е било лъжа. Узнал някакъв слух за Иеясу, той упрекна господаря на Микава в пресметливост, тъй като сметна, че това ще се хареса на Хидейоши. Този обаче просто кимна мълчаливо.

На втория ден от третия месец Нобуо се върна предоволен в Исе. През време на престоя си в Осака научи, че благодарение на застъпничеството на Хидейоши е бил удостоен с дворцово звание. Остана в Киото пет дни, за да приеме поздравления от многобройните посетители. Струваше му се, че слънцето изгрява едва ли не само благодарение на новия повелител на страната.

Всички подробности за посещенията на областни господари в Осака през време на Новата година и особено за държанието на Нобуо стигнаха и до Хамамацу. Иеясу обаче не можеше да направи нищо, освен да наблюдава отстрани как Хидейоши си играе с неговия доскорошен съюзник.

Епилог

Между есента и пролетта на новата година Хидейоши прати кораби на юг и конница на север. Решил бе да покори окончателно страната. През деветия месец се върна в Осака и се зае с ръководството на вътрешното управление и външните дела на Империята.

Понякога обръщаше поглед назад към планините, които бе изкатерил, за да стигне дотук. В такива случаи не можеше да не се поздрави за пътя, извървян през първата половина от живота. Идущата година щеше да навърши петдесет — времето, когато човек прави равносметка на миналото и започва по-внимателно да обмисля всяка следваща стъпка.

После, и той като всички останали хора, и дори в по-голяма степен от тях, не беше чужд на плътските страсти, затова нощем често размисляше за тези страсти, които също ръководеха живота му в миналото и понастоящем и се питаше накъде ли ще го отведе това за в бъдеще.

„Есента на живота ми е това. Още малко месеци остават от четиридесет и деветата моя година.“

Като сравнеше този живот с изкачване на планина, имаше чувството, че вече гледа надолу към подножието, след като е стигнал почти до самия връх.

Върхът, вярват, е целта на самото изкачване. Но истинският смисъл — радостта от живота — не е горе, а в превратностите, които човек среща по пътя дотам. Той минава долини, отвесни скали, потоци, пропасти и хлъзгави места. Понякога, докато върви по някоя стръмнина, катерачът си мисли, че няма да може да продължи нататък и дори, че смъртта ще е по-добра от всичко друго. После обаче отново започва да се бори с трудностите пред себе си и когато най-сетне има време да се обърне и да погледне какво е извървял, разбира, че е изпитал истинската радост от живота по самия житейски път.

Колко скучно би било човешкото съществуване, лишено от многобройните криволичения и трудности! Колко скоро човек би се уморил да живее, ако само ходеше спокойно по някоя равна пътека. В крайна сметка битието на всеки от нас е съставено от дълга поредица тежести и изпитания и насладата от живота идва не в кратките мигове на отдих. Хидейоши, роден в несгоди, стигна до мъжеството си чрез тяхното преодоляване.

През десетия месец на четиринадесетата година на Теншо Хидейоши и Иеясу се срещнаха в крепостта Осака за исторически мирни преговори. Без да е претърпял поражение на бойното поле, Иеясу все пак отстъпи първенството на своя съперник. Преди две години той бе пратил сина си като заложник в Осака, сега взе сестрата на Хидейоши за съпруга. Търпеливият господар на Микава щеше да чака своя добър случай — може би птицата все пак ще запее за него.

След голямото угощение в чест на мира с неговия най-силен съперник Хидейоши се оттегли във вътрешните покои на крепостта, за да приветства победата заедно с най-доверените си служители. Изпиха се много чаши саке. След няколко часа господарят се изправи с клатушкане на крака и пожела на присъстващите лека нощ. Тръгна бавно надолу по коридора — нисък мъж с грозновато лице, заобиколен от своите придворни дами, чиито ярки, шумолящи и надиплени копринени кимона почти го скриваха от погледа. Докато дребният върховен управител на Япония отиваше да си легне, смехът на жените продължи да отеква по украсените с позлата коридори.

В останалите до края на живота му дванадесет години Хидейоши укрепи своето господство над страната и завинаги сломи мощта на самурайските родове. Покровителството, оказвано от него на изкуствата, роди разкош и красота, които още се славят като японското Възраждане. Императорът го обсипваше с високи звания — Кампаку, Тайко. Но мечтите на Хидейоши не се простираха само до морския бряг, а стигаха и отвъд, в земите за които бе мечтал като дете — владенията на императорите Мин. Тях обаче войските на Тайко не успяха да завладеят. Човекът, който никога не се бе съмнявал, че може да превърне всяко поражение в крачка напред, че може да убеди всеки враг да стане негов приятел, дори че може да накара мълчащата птица да запее песента, която сам той е пожелал — този човек трябваше в крайна сметка да отстъпи пред една по-голяма сила и едно по-упорито търпение. Но той остави след себе си и до днес живия спомен за Златен век.

Ейджи Йошикава е роден през 1892 г. в околността на Токио в семейство на обеднели самураи. Започва да пише на двадесет и две години. Работил е като журналист. Романите му са високо оценени от най-широки читателски кръгове. Когато умира през 1962, той вече е сред най-популярните и обичани японски писатели.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.